i^im»stmm«fz- 



Ganieii fläktade med vingen över '^■'kroJzodiiväktareW'. 



sin mantel till tork i solen och somnade med nedböjt huvud. 

 De andra fåglarna hade försvunnit till vila eller nya även- 

 tyr. Bara en av de små krokodilerna, han var inte större 

 än jag själv, kröp upp på stranden tätt inpå mig och som- 

 nade, han också, med öppet gap. Solen stekte. Mina film 

 voro slut, och jag hade ingenting annat att göra än att tända 

 en pipa till och tänka på hägern och storkarna, som reste till 

 ett land just nu, där det inte var så fördärvat varmt. Hur 

 stod det i den eamla svenska dikten — »så hett skiner solen 

 på Nilvågen ner, och palmerna ge ingen skugga mer . . .» 



Då small där ett skott någonstans långt borta. Förskräckt 

 tänkte jag på Mohammed och hans pantrar. Men strax 

 efter hördes årslag i stillheten. Gamen flög, sporrvipan slog 

 alarm och krokodilerna rusade i floden. De svarta karlarna 

 kommo springande genom gräset. Röken av en ångare hade 

 blivit synlig söderut. 



202 



