för denna enda köttslamsa! Där jag stod och såg dem mot 

 det röda ljuset och tänkte på den goda middag, som om en 

 stund skulle bjudas i ångarens moskitohus, kom jag ihåg en 

 måltid vid ett annat engelskt bord och hur marabuten hade 

 det där. Det var en dag i Cairo vid lunch hos lord Allenby, 

 som intresserar sig för fåglar nästan lika mycket som för 

 arméer. Värden berättade händelsen med tranan från Ryss- 

 land, som fallit i dervischernas händer i Dongola och vars 

 halsband kalifen sedan visade för den fångne Emin Pascha. 

 Enlioft den afrikanska versionen av historien skulle den fånofna 

 fågeln på grund av den inskrift hon bar blivit ställd inför 

 regelrätt domstol som spion samt dömd till döden. Har en 

 flyttfågel någonsin vederfarits ett sällsammare öde? Helt 

 visst åtminstone aldrig en trana i Afrika! Just då syntes 

 den för mig omisskänneliga skuggan av en stor, långbent 

 fågel på den soliga terrassen utanför en av salens öppna 

 dörrar, och jag vände mig nyfiken till värdinnan med en 

 fråga, vad det kunde vara för en paradisfågel som fick vistas 

 här. Lady Allenby såg leende åt dörren och visade mig 

 på ett par stolar, som ställts fram för att stänga ingången. 

 — »Det är min mans gode vän», sade hon. »Han väntar på 

 sin lunch därute. »Den gode vännen» var en tam marabut, 

 och han väntade inte förgäves. När vi kommo ut på terrassen 

 mot Nilen, var herr IMarabut där. Bredvid honom stod en 

 nubisk lakej med en tallrik skuret kött och en silvergaffel. 

 Och fältmarskalken tog emot tallriken och gav sin kära fågel 

 egenhändigt med gaffeln bit för bit. 



Med bilden i handen kunde jag inte låta bli att jämföra 

 hur de hade det, de olika fåglarna, marabuterna här i Vita 

 Nilens vildmark, vilka höllo dragkamp om en köttslamsa, som 

 de svarta försmått, och marabuten i residensets underbara 



204 



