Jerusalem fanns det storkar. De stodo trötta på stranden, 

 där Medelhavets vågor ännu vräkte efter ovädret, och på 

 fälten i Sarons dal, där liljorna spirade ur den vårliga jor- 

 den. De voro inte rädda längre, som de varit därnere i 

 tropiken. Uttröttade av stormen, stodo de på fälten, i träd- 

 gårdarna, utanför byarnas hus, sovande med näbben gömd 

 i krävans fjädrar. Först i Gaza, där hela nejden doftade av 

 blommande orange, varsnade jag åter en skara i sk^-n. J\len 

 de flögo i linjer. Det hade de inte gjort förut. Med kika- 

 ren sökte jag på himlavalvet. Där voro de. De voro 

 för hö2:t för att kännas i^en med blotta öoat. Men det var 

 ju en ploglinje däruppe; det var två, i vinkel efter varandra. 

 Det var ingenting att taga fel på. Det var inte storkarna. 

 Det var »Kuorg-a» — det var tranorna som tåo-ade mot 

 fjärran hemland. 



Dem hade stormen alltså ingen makt med, de stora 

 starka fåglarna från landen i norr. De strävade utan rast 

 sin väg fram. När ledaren tröttnade, lämnade han bara sin 

 plats och nästa vingpar sköt förbi att klyva det genom- 

 skinlig-a havet i hans ställe. Och så försvunno de i molnen 

 över de blånande bergen mot Jerusalem. Då tog jag det 

 efter landets sed som ett tecken från himmelen och vände 

 om, ty det hade ju bara varit mitt mål att fara med tranorna 

 till Afrika. 



208 



