74 



(Poland) its numbeis are said to have greatly diminished since 

 about 1858, when a disastrous springstorm overlook the home- 

 ward-bound birds. The Hke is to be said of Holland since 

 about 1860.« Og i Naumann staar der angaaende samme 

 senere: »Schwere Unwetter wåhrend der Reise mogen bisweilen 

 Massenunfålle verursachen und dann einen plotzlichen Riick- 

 gang bedingen. So wollen SchifTer im Friijahr 1855 auf dem 

 Mittelmeer zahllose Storchleichen treibend gesehen haben, und 

 mehrere Jahre spater sollen Scharen von einem Orkan in den 

 atlantischen Ozean verschlagen und dort ertrunken sein.« 



Vi staar altsaa overfor det mærkelige, at i 1855, 185B, 1858 

 og 1860 skulde storme have ødelagt de hjemdragende storke- 

 skarer (i Middelhavet og i Atlanterhavet). Man kommer til at 

 se en del mere skeptisk paa den angivne aarsag efter, at H. 

 Chr. C. Mortensens ringmærkningsforsøg efterfulgt af tyske 

 og ungarske har givet os nogen indsigt i Storkens trækveje. 

 Desværre har jeg intetsteds i litteraturen kunnet finde første- 

 haands iagttagelser (om de i det hele taget eksisterer) angaaende 

 den omtalte massedrukning. Men S. Nilsson siger dog allerede 

 1858, at hele historien om drukning, orkaner etc. ikke er til- 

 strækkelig bevist. 



Man har endelig tidligere iagttaget og optegnet en lignende 

 pludselig nedgang. Esaias Fleischer meddeler saaledes (efter 

 Martinets »Katekismus der Natur«), at i Nordholland fandt 

 der i 1769 en kolossal nedgang sted i storkeantallet, og de for- 

 aarsagede tab var endnu i 1780 ikke ganske erstattet; dengang 

 fandt man aarsagen deri, at Storkene paa grund af mildt vejr 

 var blevet for længe i landet om efteraaret og vinteren forud. 

 Fleischer tilføjer: »samme Formindskelse af disse Fugle er og 

 sporet hos os.« 



Jeg skal derpaa i det følgende nævne de aarsager, som er 

 blevet fremført som forklaring paa Storkens gradvise aftagen ; 

 men jeg vil dog her fremhæve, at hverken kulturarbejder, jagt 

 el. 1. forklarer de pludselige nedgange, som er omtalt ovenfor. 

 Angaaende aarsagen hertil kan man kun gætte (paa f. eks. epi- 

 demier i vinteropholdsstedet) eller ane kræfter, som mennesket 

 endnu ikke har klarlagt. 



Der er næppe nogen af de mange faktorer, som i vor tid 

 griber forvandlende ind i et lands fuglefauna, der er mægtigere 

 end menneskets arbejder med jorden og dens plantevækst. Nu 



