77 



blevet oversprøjtede med giften. Her i landet er der iagttaget 

 Storke, som vendte syge og tilsyneladende forgiftede tilbage fra 

 træk turen. 



Europæernes fremtrængen i Afrika bliver da maaske til 

 syvende og sidst den vigtigste aarsag til Storkens aftagen i 

 vor tid. 



Man har fremhævet, at det, at straatagene paa landet om- 

 byttedes med tegl- og paptage, skulde være en af aarsagerne til 

 den stærke aftagen. Man behøver dog blot at henvise til byer 

 som Ribe, Varde o. s. v. med de mange reder for at vise, at 

 denne aarsag næppe spiller nogen rolle i det lange løb, selv 

 om det ikke kan nægtes, at gamle storkepar jo kan være saa 

 konservative, at de vil bo paa straatage. Fra enkelte sider er 

 det meddelt, at reder er blevet nedrevet af husejere, fordi disse 

 ikke kunde finde sig i storkenes urenlighed, eller fordi de 

 mente, at storkene ødelagde tagene, enten det nu var paptage, 

 der blev oprevet i tagrygningen af Storkenes kløer, eller det 

 var straatage, som storkene pillede materiale af til deres reder. 

 Selvfølgelig vil dette og tillige, at forfaldne reder ikke erstattes 

 af brugbare, være af ret stor virkning. Enkelte steder skal en- 

 somme stridbare Storke i flere aar kunne holde en rede mod 

 søgende storkepar; dette er dog vist forholdsvis sjældent og 

 kan i længden ikke have nogen betydning. Der findes baade 

 for 1911 og 1915 adskillige meddelelser om enlige Storke, som 

 bebor en rede et enkelt aar. Det er endvidere blevet frem- 

 hævet som noget nyt, at enlige Storke bliver i Afrika om vinte- 

 ren (= vor sommer). Man mener, at det er unge, endnu ikke 

 kønsmodne individer. Ved tyske og ungarske ringmærknings- 

 forsøg er det bevist, at unge Storke kan træffes i Afrika i vor 

 sommer, men ogsaa paa de hjemlige ynglepladser. En med- 

 deler nævner, at han kender reder, som er blevet forladt af 

 Storkene, fordi træer er vokset op og har bredt grene ud over 

 reden; Storken ynder aaben redeplads og vid udsigt. 



En fuglearts udbredelse er i grænseegnene af dens udbred- 

 ningsomraade ofte fluktuerende — baade med hensyn til selve 

 grænsen og med hensyn til individantallet. 



Man har tænkt sig, at det saaledes kun skulde være et 

 forbigaaende fænomen, at Storken aftog; herpaa kunde Fischers 

 iagttagelser fra Dronninglund mellem 1856 og 1872 tyde: i denne 

 aarrække steg nemlig antallet af ynglende par igen til det tid- 



