78 



ligeie antal; en lignende iagttagelse findes anført hos Nauniann 

 fra Ditmarsken (gældende for aarene omkring 1890); en stigning 

 skal ogsaa have fundet sted i Skaane omkring 1843 og i aarene 

 efter 1856 (Nilsson) og senere mellem 1895 og 1905 (Wes ler- 

 lund); i Danmark synes i hvert tilfælde nogle egne ogsaa at 

 have haft en opgang i 90erne og lidt senere; og en svag, spo- 

 radisk stigning, som den jeg har nævnt ovenfor her fra Dan- 

 mark, er ogsaa iagttaget f. eks. i Ungarn, Bøhmen og Schweiz. 



Men derimod, at det kun skulde være noget forbigaaende 

 med nedgangen, maa indvendes, at Storkens mægtige aftagen 

 de sidste aartier, i sammenligning med hvilken de oftest spo- 

 radiske stigninger er for intet at regne, slet ikke er noget 

 særlig dansk fænomen, eller et fænomen, som kun finder sted 

 paa de yderste grænser af udbredningsomraadet; f. eks. har der 

 været meget stor nedgang i Sverige; antallet af storkereder er i 

 Bayern i løbet af syv aar gaaet ned til ca. Vs af det tidligere 

 antal; i Sachsen var antallet af beboede storkereder i 1913 

 sunket ned til næppe mere end 21 ; og lignende meddelelser haves 

 fra andre egne af Tyskland, fra Ungarn, fra Sydrusland m. fl. st. 



Det ser ud til, at en pludselig stor nedgang efterfølges af en 

 langsom opgang i antallet af ynglende par. Dette er jo meget 

 naturligt, da de tilbageblevne har bl. a. bedre livsbetingelser 

 end tidligere. De sporadiske stigninger har sikkert deres aarsag 

 i rent lokale forhold (f. eks. stærkere forfølgelse i een egn end i 

 en anden) eller i variationer i frugtbarheden og bekræfter kun 

 reglen om aftagen. 



Ud fra det foregaaende kan vi da sige, at en snart jævn, 

 snart ujævn, op- og nedgaaende, men dog i det store og hele 

 sladig tilbagegang har vist sig i store dele af Storkens udbred- 

 ningsomraade i løbet af de sidste ca. 60 aar, at aarsagerne her- 

 til er flere, maaske endogsaa nogle af mennesket uafhængige; 

 men at de aarsager, som mennesket har skabt, for en meget 

 stor del bunder i vor tids stedse voksende mangel paa venera- 

 tion mod den levende, overleverede natur. Endvidere, at denne 

 tilbagegang sandsynligvis hurtigst vil blive mest følelig i grænse- 

 egnene af udbredningsomraadet mod nordvest, hvorfor vor 

 storkebestand vil være stærkt truet; og at den da ogsaa i virke- 

 ligheden i løbet af de sidste aaringer er formindsket meget for- 

 uroligende, ja, sine steder helt forsvunden. 



Det spørgsmaal paatrænger sig da en, om det vil være 



