92 



blev de angrebet af Hvinandeællingerne, og snart kom Turen 

 ogsaa til de døde, der ligeledes blev ædt. De behøvede saaledes 

 ingen Undervisning af deres Moder om, hvordan de skulde 

 skaffe sig Føden ; alt gik ganske af sig selv. 



Skønt man var fuldstændig klar over, hvorledes Ællingerne 

 skulde passes, kom der imidlertid snart en Omstændighed, der 

 begyndte at være ubehagelig. Ungerne var helt »overstadige« 

 og vilde ikke blive nede i Baljen. Dennes Sider var ikke høje, 

 kun 31 — 32 cm, men Ællingerne var jo ogsaa kun smaa og 

 kunde ikke hoppe over; men de havde andre snedige Kunster. 



Baskende voldsomt med sine smaa Stumper af Vinger hopper 

 Ællingen op mod Randen, maaske faar den allerede fat første 

 Gang med sine Kløer i den stejle Karvæg, standser et Øjeblik i 

 denne Stilling og gør saa et nyt, men denne Gang meget kortere 

 Spring og hager sig nu fast med den anden Fod. Efter to eller 

 tre Tag sidder den nok saa smukt oppe paa Kanten og er 

 parat til at hoppe ned paa Jorden. Det længste og første Spring 

 maaltes at være 28 cm , hvilket turde betragtes som en Rekord 

 i Højdespring for nyfødte Hvinandeællinger. Baljen maatte 

 overdækkes med Brædder, og kun lige i Midten lod man blive 

 en Aabning, at Solen kunde komme ned. 



Hvinandeællingerne var saaledes smaa, ægte »Klatrere«. Men 

 hvad Hensigt var der med denne Kunst, og hvorfor havde de 

 saa krumme og skarpe Kløer? Naturen stræber efter Hensigts- 

 mæssighed, og der maatte vel være en ganske bestemt Hensigt 

 forbunden med disse Egenskaber. 



Det er 29 Juni, og Afskedens Time fra den gæstfri Gaard er 

 inde. De fremmede bliver fulgt langt paa Vej langs Vandet i 

 denne Nordens sildige, lyse Aftenskumring. Jeg kan ikke lade 

 være med ogsaa at sige Farvel til en Hvinandekasse, der 

 hænger lavere end ellers. Staaende paa Tæerne kan jeg lige 

 naa op til Kassens Bund og tager den ned fra den gamle Gren- 

 stump, som den hænger paa. Den forsigtige gamle Hun tror 

 ikke paa mine venhge Hensigter, men flyver bort. Jeg tager 

 Laaget tilside og kigger ned. Se-se! Ungerne er allerede kommet 

 frem, den sidste er ganske spæd og endnu heil vaad. De lidt 

 ældre forstaar allerede at blive bange og dukker sig skræmt ned 

 i Dunene. 



Det var nu klart for os alle, at Øjeblikket var der, hvor vi 

 kunde blive fri for stadig at leve i Uvished. Nu eller aldrig 



