143 



skab at beklage sig over Væden, og endelig kommer om Aftenen 

 Hejrerne, der nu i Modsætning til om Dagen er ret tillidsfulde, 

 trækkende over Dæmningen. 



Maagearterne ved Fjorden skal jeg kun kortelig omtale, skønt 

 de saa hyppigt ses derude. Overalt ser man dem klippe Luften 

 med deres Vinger, og man hører stadig deres Skrig. Stille 



smukke Sommerdage gøer Svartbagen som en Hund og raaber 

 med sin klagende Stemme, som om den var i Havsnød. Disse 

 Fugle har deres Tilhold paa Holmene, og paa den største findes 

 baade en Koloni af Stormmaager og en Koloni af Hættemaager, 

 den sidste en af Landets største. 



Saa mærkehgt det lyder, er den sidste Fugl, jeg nævner i 

 denne Forbindelse, den graa Krage; men den kan ikke udelades 

 selv i en nok saa kort Omtale af min Hjemegns Fugle. Den 

 træffes overalt og til alle Aarstider. Paa Holmene røver den Æg 

 fra Maagerne, og langs Dæmningerne fisker den Mushnger; der 

 ser man den flyve op den ene Gang efter den anden, stadig 

 tabende noget nemlig Skallerne, der skal slaas i Stj^kker mod 

 Stenene. Snart er den i Flok, som naar den Nord fra indfinder 

 sig i September, eller naar den Vinteraftener gaar til Ro i nøgne 

 Træer, snart enkeltvis, om Sommeren med Familie, de mest 

 idylliske Steder. Kammeratskabet, man hævder, der skal bestaa 



