33 



Mellemrum. Deres Væsen var ganske forandret, de tænkte kun 

 paa Mad og paa Rejse samt paa deres egen Sikkerhed. 



Dvergpræstekraven var forresten den første Fugl, jeg foto- 

 graferede; thi skønt Fuglen er sky ved Reden, er den dog saa 

 logisk, at den forandrer sit Væsen overfor en bestemt Person, 

 som den ved har fundet Reden. Den tænker som saa: Hvad 

 hjælper alt det Omsvøb, han ved jo alligevel, hvor Reden er. 



Ungerne ere næsten ikke til at finde, naar de først ere løbne 

 fra Reden, de ligne i den Grad smaa, tørre Lerknolde, at jeg 

 aldrig har set en saa gennemført Beskyttelseslighed. Se for- 

 øvrigt Tavlen, hvor de ere langt lettere at se end i Virkeligheden. 



Den store Præstekrave (Ægialitis hiaticiila) er vel be- 

 kendt, og jeg har aldrig iagttaget noget særlig karakteristisk hos 

 den. Paa Billedet ses en Fugl paa Æg og en paa samme Rede 

 med Unger. Man ser, hvorledes Fuglen strækker Hovedet frem 

 og kalder ; det var den ene af Ungerne, som var løben af Reden, 

 den kaldte paa. 



Den hvid bryste de Præstekrave (Ægialitis cantianaj er 

 den stilfærdigste af de tre Arter. I én Retning synes den at 

 overgaa de andre to, nemlig i at skjule sine Æg, idet den, 

 efterat have lagt sine tre Æg i en Fordybning, samler Smaa- 

 stene, Jord- og Lerknolde eller smaa tørre Stykker Kreaturgød- 

 ning, som den lægger omkring Æggene, saa kun disses øverste 

 Flade er blottet. Naar Fuglen vil ruge, skubber den Stenene 

 eller Knoldene bort, og har den i Sinde frivillig at forlade Reden, 

 Isegger den dem tilrette igen, før den gaar bort. Jeg har en 

 Gang fotograferet en Rede, om hvilken Fuglen havde lagt en 

 bred Bræmme af Smaastene ; men hver Gang, den vilde forlade 

 Reden, tog den alle Stenene i en bestemt Afstand fra denne og 

 lagde dem ind mellem Æggene, saa der opstod et blottet Parti 

 som en Ring omkring Reden. 



