55 



Kærhøgs svage Bygning, dens langsomme langs Jorden svævende 

 Flugt gør det indlysende, at den aldrig kan blive farlig for Vildt, 

 der bevæger sig hurtigt, men svæver den tilfældigt over en Ager- 

 hønserede, da tvivler jeg ikke om, at den napper en Kylling, lige- 

 som den vel ogsaa af og til tager en lille Harekilling. Naar paa- 

 lidelige Jægere fortælle mig, at de have skudt den ifærd med at 

 fortære en Agerhøne, saa svarer jeg, at der er 99 Sandsynligheder 

 mod en for, at Hønen har været syg eller anskudt. Jeg er derfor 

 nu som før af den Anskuelse, at der ikke er Grund for Jagtfor- 

 eningen til at præmiere Skydningen af den. 1 de sidste 6 å 8 Aar 

 har jeg ikke set Kærhøgen her. 



Hessel d. 18. Oktober 1907. G. LICHTENBERG. 



Med al Respekt for Hr. Godsejer de Lichtenbergs bekendte Iagt- 

 tagelsesevne er det dog nødvendigt her i Bladet at gøre opmærksom 

 paa, at andre Jægeres Erfaringer gaa i modsat Retning. I sin Tid 

 gik man i de lollandske Inddæmninger til de rødbrune Kærhøges 

 Reder efter Næsen, fordi disse vare garnerede med raadne Rester 

 af Blishøns og Ællinger, og det skete ikke en enkelt Gang, men Aar 

 efter Aar. Vandstanden var der lav og Bevoksningen tæt Flæg, 

 hvori Ællingerne havde Gange, og den almindelige Antagelse var, at 

 Kærhøgen tog Sæde ved Siden af disse og derfra huggede Ællin- 

 gerne. Paa dybere Vand og i mindre tæt Bevoksning klare baade 

 Ællinger og Blishøns sig naturligvis anderledes let, idet de der 

 uhindret kunne dykke, og allerede dette er maaske tilstrækkeligt til 

 nogenlunde at forklare Modsætningen mellem Erfaringerne. 



Da vi imidlertid ikke kende Forholdene i den af Hr. de Lichten- 

 berg omtalte Sø, skulle vi anføre nogle Naturforskeres Ytringer i Sagen. 



I Kjærbøllings Værk, Skandinaviens Fugle«, som mange Jægere 

 jo have ved Haanden, hedder det om den rødbrune Kærhøg: Næ- 

 ringen bestaar i smaa Pattedyr, Fugle, især Sumpfugle og Vand- 

 fugle, Slanger, Firben og Fiske.« — »Ynglende findes den . . ; i 

 Nors Sø i Thy, hvorfra den har fordrevet en Mængde Maager, 

 Terner og andre Vandfugle.« — »Forf. har fanget den flere Gange i 

 Rottesakse med et Æg til Lokkemad.« 



I Koltholfs og Jågerskiolds »Nordens Fågler« skrives der om 

 Fuglens Ernæring: »Han lefver mest af sorkar og fåglar, gor rått 

 stor skada på andungar samt fanger stundom åfven fisk.« 



I Naumanns »Naturgeschichte der Vogel Mittcleuropas« — et 

 Værk, der vel nok maa siges at være paa Højde med vor Tids 

 Viden om Fuglene — hedder det oversat paa Dansk: 



»Rørfalken (den rødbrune Kærhøg) ernærer sig mest af Vand- 

 og Sumpfugle og, naar disse mangle, af Amphibier, Insekter og 

 ganske smaa Pattedyr ... »Den er den værste af alle Redeplyndrere 

 og egentlig altid paafærde i denne Hensigt. Paa Marken opdager 

 den Lærkers og andre Fugles Reder i den høje Sæd, og Æggene 

 ere den ligesaa kære som Ungerne. Den forstaar meget behændigt 

 at udsuge større Æg, medens den sluger de mindre med Skallen. 



