56 



Derved gør den skrækkelig stor Skade baade paa Marken paa Mark- 

 fuglenes Reder og i Sumpe og Rørsøer paa Vildgæssenes. Ændernes, 

 Vand- og Sumphønsenes Reder, ligesaa paa Maagers, Terners og 

 Strandfugles; thi saalænge Rugetiden varer, ernærer den sig ude- 

 lukkende fra disse Fugles Reder« . . . »Efter Rugetiden forfølger den 

 de unge Vildgæs, Ællinger, Sumphøns, Strandløbere, Viber o. s. v. 

 Den mest udsatte Genstand for dens Rovlyst fra denne Tid til Høst 

 er Blishønsene, som, naar de spredt svømme om paa Vandet og se 

 deres Fjende komme, hurtigt og skrigende samle sig og ile til nær- 

 meste Sivholm. Forfølger Rovfuglen dem dertil, flygter de igen ud 

 paa blankt Vand og søge at frelse sig ved at dykke, thi i Rørene 

 trætter den dem ofte ud. idet den hopper efter dem fra Rørstængel 

 til Rørstængel, indtil den faar fat paa en. De gamle Ænder kan 

 Rørfalken ikke tage, og naar Anden er tilstede, tør den heller ikke 

 vove sig til Ællingerne. Naar Røveren gør Mine til at angribe 

 Ællingerne, farer Anden ham nemlig imøde, ofte højere end Rørene 

 og snapper efter ham.« 



Endelig hidsætte vi et Brudstykke af en Afhandling i »Naturen 

 og Mennesket« af A. L. W. Manniche, som har studeret Kærhøg og 

 Blishøns i flere Aar i Gundsømagle Sø og beretter, hvad han mang- 

 foldige Gange har set. Han skriver: »Naar Kærhøgen nu har faaet 

 Øje paa en saadan Flok unge Vandhøns, der i Forening med 

 Moderen enten strække sig paa en dertil indrettet Rede eller svømme 

 omkring paa det lave Vand for at søge Føde, flyver den ganske lavt 

 for ikke at blive bemærket for tidligt hen til Stedet og gør her 

 flere pludselige Nedslag paa Flokken for om muligt at afskære et 

 af Individerne fra denne. Hver Gang Høgen slaar ned, kan man 

 høre den gamle Vandhønes ængstelige men hidsige Klynken. Rov- 

 fuglen dvæler dog kun faa Sekunder over Vandoverfladen, da den 

 omhyggelige Moder angriber Fredsforstyrreren med uforfærdet Mod 

 og bearbejder den med sine lange, skarpe Kløer og sit spidse Næb. 

 Opnaar Kærhøgen imidlertid sin Hensigt, nemlig at faa en af Un- 

 gerne drevet fra Flokken og derved at undgaa det mindre behage- 

 lige Traktement, der under Skinangrebene blev tildelt den, vil man i 

 Reglen kunne se det ulykkelige Individ blive bortsnappet og bortført.« 



Det vilde være let at supplere disse Citater med talrige andre 

 af samme Slags, men enten er det anførte jo overbevisende, eller 

 hver bliver ved sin Mening. Dog er saa meget vel i alt Fald be- 

 vist, at Jagtforeningens Præmiering af Kærhøgen ikke er baseret 

 paa rent Sand. Red. 



PELIKAN OG MAAGE. 



(Kosmos, Hefte 7, 1907), Vi laa, skriver Premierløjtnant S. W., 

 med H. M. S. »Panther« i Havnen paa St. Croix, en lille dansk Syd 

 for St. Thomas. Ligesom i mange andre af Vestindiens Havne var 

 vort Skib ogsaa her stedse omgivet af adskillige Pelikaner, der 

 fandt rigelig Næring i de store Sværme af Smaafisk, som gerne op- 

 holdt sig i Skibets Nærhed. 



