57 



Det er meget morsomt at se Pelikanen fiske. Med helt ind- 

 trukken Hals og Næbet sænket flyver den langsomt svævende hen 

 over Vandet, ivrigt spejdende efter Fisk. Pludselig jager den sit 

 Næb langt ned under Overfladen, lægger Vingerne til Kroppen og 

 lader sig plaskende falde ned paa Vandet, idet den med aldrig 

 svigtende Sikkerhed griber det opsporede Bytte. Derved er imidlertid 

 hele Næbet med dets store ballonformede Hudpose bleven fyldt 

 med Vand. At løfte denne Vandmasse med Hovedet formaar Peli- 

 kanen ikke, men aabne Næbet tor den heller ikke, thi saa vilde 

 Fisken undslippe. Den hjælper sig nu paa den Maade, at den lang- 

 somt drager Næbet op af Vandet, medens den forsigtigt lader Ind- 

 holdet løbe ud, — et meget pudsigt Syn. Saasnart Vandet er løbet 

 af, løfter den Næbet til Vejrs, lader Fisken glide ned i Svælget og 

 sluger den. 



En Morgen iagttog vi en saadan Pelikan, der med stor Iver og 

 rigeligt Udbytte drev sit Fiskeri. Vi lagde da ogsaa Mærke til en 

 Maage, som stadig fløj bag efter Pelikanen, og flagrede om den, saa- 

 snart den havde fanget en Fisk. Maagen satte sig ogsaa paa Vandet 

 ved Siden af sin stornæbede Kammerat og trængte sig tæt ind paa 

 Livet af denne, som om den haabede, at der skulde falde en lille 

 Bid af. Pelikanen brød sig imidlertid slet ikke om den lille, utaal- 

 modige Fugl ; den fiskede ivrig videre og proppede sig alt, hvad 

 den kunde. Efter længere Tids Forløb gjorde den en Pause: den 

 syntes at være mæt og hvilede sig lidt ud. Maagen holdt sig stadig 

 i Nærheden. 



Men snart begyndte Jagten paany, og Pelikanen havde atter en 

 lille Fisk paa tværs i Næbet. Denne Gang slugte den imidlertid 

 ikke sit Bytte, men Maagen kom hen til den, tog Fisken ud af 

 dens Næb og fløj glad bort dermed. Pelikanen lod det rolig ske. 

 Snart efter var Maagen igen paa Stedet, satte sig paa Vandet ved 

 Siden af sin Ven og saa paa ham med store Øjne, som om den 

 vilde sige; »Aa, giv mig lidt mere, jeg er endnu ikke nær mæt!« 

 Og Vennen forstod den; med lange Vingeslag satte den sig i Be- 

 vægelse, fangede snart en anden Fisk og gav den atter til sin sultne 

 Kammerat. Denne nydelige Idyl iagttog vi adskillige Gange, ja det 

 hændte endogsaa, at den uma'ttelige Maage satte sig paa Ryggen og 

 Hovedet af Pelikanen, for derfra bekvemmere at kunne hente Fisken 

 ud af det store Næb. 



Tæt ved vor Ankerplads stod der et Fyrtaarn paa en lille 0. 

 og jeg spurgte den gamle Fyrmester, om han ogsaa havde lagt 

 Mærke til de to fjedrede Venner. Han sagde, at denne morsomme 

 Forbindelse allerede havde bestaaet i omtrent fire Uger; begge 

 Fuglene boede tillige med ham selv paa Øen i Nærheden af Fyr- 

 taarnet, og de var sammen baade Dag og Nat. Vi laa tre Dage i 

 St. Croix, og hver Formiddag morede vi os over de to muntre 

 Fæller. Om Eftermiddagen fiskede de paa den anden Side af Øen, 

 fordi Solen skinnede der paa den Tid og fordi Sollyset gør det 

 lettere for Pelikanen at opdage Fiskene i Vandet. 



