92 



Undersøger man nu i Literaturen eller ved Friluftsstudier, 

 hvilke Ænder, der kan blive Tale om, saa bliver der hurtig en 

 hel Række, som maa udelukkes, fordi vi kende deres Stemme 

 saa godt, at der ingen Tvivl kan være, eller fordi de mangle 

 nogle af de andre Betingelser, som foran ere opstillede. De Arter 

 af Moseænder (Anas), som yngle i nordligere Lande, yngle for 

 Størstedelen ogsaa hos os; Graaand, Spidsand, Skeand, Krikand 

 og Atling (Anas boscas, acuta, clypeata, crecca, qaerquednla), og 

 deres Stemme, der viser mere eller mindre Slægtskab med Graa- 

 andens Skræppen, er velkendt; noget i Retning af Fløjtelyd findes 

 ikke hos dem. Kun Pibeanden (Anas penelops) har en Lyd, der 

 kunde minde noget om Gyvfuglenes, og da den ogsaa har faaet 

 Skyld for at være Gyvfugl, skal jeg lidt nærmere gaa ind 

 herpaa. Den har ganske vist en Del af Betingelserne; den yngler 

 i store Masser i det nordlige Europa og Siberien, trækker om 

 Efteraaret sydpaa og findes da i umaadelige Skarer i Farvandene 

 omkring Mellemeuropa. Men dens Træktider ere ikke Gyvfuglens, 

 den trækker i Marts og Oktober, og Stemmen ligner heller ikke; 

 jeg mener jævnlig at have hørt dens Stemme under Trækket, men 

 har ikke set Fuglen selv samtidig, saa jeg skal anføre nogle For- 

 fatteres Udtalelser herom. Naumann^ betegner Lyden som »wibwy, 

 wibwy«, men helt nærved som »hoiiærr og dit-hoiærr«, idet den 

 snurrende Slutning er saa hæs, at den kun høres i ringe Afstand. 

 Barth^ staver Lyden som »vibvy-vibvy«, Saunders^ som »whee- 

 you-whee-you» , medens Hollgren* og Nilsson^ kalde den en fi- 

 nere hvislende Lyd, som Fuglen lader høre i Flugten. Tydelig 

 fremgaa heraf, at Pibeandens Lyd bestaar af to Toner, efterfulgte 

 af en Hvislen eller Snærren, som dog kun høres temmelig nærved; 

 her er altsaa ikke noget, der ligner Gyvfuglens korte melodiske 

 Fløjt, saa Pibeanden maa ogsaa gaa ud af Mulighedernes Række. 

 Tilmed betegnes Pibeandens Flugt som »næsten lydløs« medens 

 Gyvfuglenes er overordentlig lydelig. 



Gaa vi til Dykændernes Gruppe, da opfylde de fleste af de 

 Arter, der træffes i Nord- og Mellemeuropa, jo Fordringen om 

 at yngle i stor Mængde nordpaa og om Vinteren at opholde sig 

 i sydligere Farvande; men de egentlige Dykænder af Slægten 

 Fuligula, Troldand, Bjærgand, Taffeland (Fuligula cristata, ma- 

 rila, ferina) have alle en velkendt Stemme, en ru snærrende Lyd, 



^ Naturgesch. der Vogel Mitteleuropas. — - Norges Fuglevildt. — ^ Manual 

 of British Birds. — * Foglarnes Sprak. — * Skandinavisk F"auna. Foglarna. 



