179 



væsentligste. Der er naturligvis enkelte Fugle, jeg ikke har 

 fundet; saaledes er det utvivlsomt, at Vandstæren maa fore- 

 komme i en Egn, hvor talrige rivende Bække løber ned i Kløf- 

 terne, men jeg fandt den dog ikke. Og saaledes muligvis med 

 flere. Dertil kommer, at Træktiden jo endnu ved Begyndelsen 

 af Marts, hvor jeg endte mine Observationer, kun er i sin Be- 

 gyndelse, hvorfor det især drejer sig om Standfugle og overvin- 

 trende Fugle, hvad jeg har set. Hvad man straks lægger Mærke 

 til er, at Individernes Antal er temmehg ringe, og at der er 

 en betydelig Skyhed over Fuglene. Det er derfor næsten umu- 

 ligt at iagttage dem med blotte Øjne; kun ved Kikkert kan man 

 faa sine Bestemmelser saa nogenlunde rigtige. Denne Skyhed 

 skyldes utvivlsomt Forfølgelser fra Menneskets Side; og skønt 

 jeg i selve Amelie ikke bemærkede noget af den Art, har jeg i 

 det øvrige Frankrig set tilstrækkeligt deraf til at slutte, at det 

 rimeligvis ogsaa foregaar i Pyrenæerne, men at Forholdene her 

 umuliggør en komplet Udryddelse. Den Fugl , som optræder i 

 størst Tal, er Bogfinken. Den synes at findes næsten lige saa 

 talrig her som i Danmark, hvorimod Spurvene er tilstede i 

 langt ringere Tal, og disse er særligt sky. Den langhalede Bjerg- 

 vipstjert fandtes overalt langs Floden Tech og dens Tilløb. Det 

 var en overordentlig fornøjelig Fugl at iagttage, dels paa Grund 

 af dens livlige Bevægelser og dels paa Grund af dens smukke 

 Tegning. Den sorthovedede Sanger, (Sylvia melanope), fandtes 

 overalt, hvor Lejligheden var passende, det vil sige i Kløfter 

 med en lille Bjergbæk, tæt kratbevokset og med Sol. Her færdedes 

 den sammen med Rødhals , Solsort , Gærdesanger og den brun- 

 lige, graahovedede Gulspurv. Jeg maa tilstaa, at jeg de første 

 Dage ansaa Sangeren for at være Sylvia atricapilla, Munken; 

 men Kikkerten belærte mig snart om Fejltagelsen, og jeg ved 

 ikke med Sikkerhed at have set Munken mere end en Gang. 

 Dens Sang er — eller var i hvert Fald paa den Aarstid — langt 

 ubetydeligere end Munkens; den minder noget om Gærde- og 

 Tornsangerens uden dog derfor at kunne forveksles dermed. 

 Denne Fugl var som sagt ret talrig og kunde altid træffes paa 

 de passende Steder. Talrig, ja maaske de talrigste efter Bog- 

 finken, var de Gulspurven nærstaaende Værlinger. Gulspurven 

 (Emberiza citrinellaj ved jeg ikke at have set, de fleste var 

 Emheriza cia, som er lette at kende (i Kikkert) med deres brun- 

 lige Tone og Hannens smukke graa Tegning paa Hovedet. Men 



13* 



