184 



Bjærgskraaiiinger, dyrkede med Appelsiner og Citroner, var der 

 fuldstændig dødt. At der var god Mulighed for Fuglevildt, saas 

 af, at der paa enkelte Pletter, hvor der var Fred, slet ikke fand- 

 tes saa helt lidt. I Rom tonede Fuglesangen ret kraftigt fra 

 Plantningerne paa Janiculumhøjen, og i de vældige Haveanlæg 

 omkring Hadrians Villa ved Sabinerbjærgenes Fod holdt Bog- 

 finke, Rødkælk og Solsort til som i et dansk Parkanlæg. Men 

 Hovedindtrykket var sørgeligt; Naturen var skøn nok, men den 

 Oplivelse og Afveksling, Fuglene giver et Landskab, manglede i 

 Almindelighed ganske. For at give et enkelt Eksempel skal jeg 

 nævne, hvad jeg saa paa en Heldagstur fra Rom, fra 9 Morgen 

 til 7 Aften. Med Toget tog jeg til Albano, ca. 2 Mil S. 0. for 

 Rom; først gik det over den græsbevoksede Campagne, saa op 

 i det frugtbare Bjærglandskab; fra Albano tilfods en Tur paa 

 ca. V2 Mil til Genzano gennem frugtbare dyrkede Strækninger 

 og derpaa langs Nemisøens Bred gennem Ellekrat, Engstræk- 

 ninger og dyrkede Haver op til Nemi. Herfra en Spadseretur 

 paa ca. 1 Mil gennem Ege- og Hasselskov, meget dansk af Ud- 

 seende, tilbage til Albano. Vejret var stille og klart, Solen 

 brændte dygtig; der var god Tid overalt paa Turen, saa jeg 

 spejdede ivrigt efter Fugle. Her er Udbjitet: Nogle Solsorter, 

 en Del Rødkælke, nogle Munke og Gærdesmutter; Lærker i 

 Smaaflokke saas paa Køreturen over Kampagnen. I Skoven 

 endelig nogle Bogfinker, 4 Grønsiskener og 2 Taarnfalke. 



Nogen stor Forskel paa Fuglenes Levevis og Livsytringer 

 i Italien og Danmark fik jeg naturligvis ikke Lejlighed til 

 at iagttage; med megen Interesse lyttede jeg efter, om Sangen 

 skulde være væsentlig forskellig fra Sangen hos os, og For- 

 skellen var tydelig nok. Gennemgaaende kunde Fuglesangen 

 i Italien ikke maale sig med den nordiske Fuglesang, men 

 selvfølgelig kan jeg kun her dømme efter de faa Arter, jeg 

 hørte. Solsort, Drossel og Rødkælk sang i alt væsentligt som 

 vore danske Fugle, dog uden deres Kraft og Fylde i Stem- 

 men, men Tonerne og Strofens Bygning var væsentlig det samme. 

 Det kunde man derimod ikke sige om Munken, den Sanger jeg 

 hørte hyppigst i Italien; der kunde vel ikke tages Fejl af, at det 

 var en Munk, som sang, men det, som gør Sangen hos vore 

 hjemlige Munkefugle saa ejendommelig, at den bestaar af to ad- 

 skilte Dele, et svagere kvidrende Forspil, hvorfra Stemmen hæ- 

 ves og gaar over i de smukke, kraftige Fløjtetoner, hvormed 



