192 



man saa fremgik tydeligt, at de daværende Malere have kendt 

 og interesseret sig for Fugle. 



OPDRAGELSE OG FUGLEVÆRN. 



AF 



GERHARD HEILMANN. 



»Saa, nu har de Sataner været her igen!« raabte min Onkel 

 Peter, der stod under de store Moreltræer i den gamle Herre- 

 gaardshave. Kirsebærrene var netop begyndt at modnes og 

 der laa en Mængde af dem paa Jorden, halvfortærede eller blot 

 med et Næbhug i. 



»Og se, hvor de render under Ribsbuskene! — det ender 

 vel med, at vi heller ingen Bær faar til Syltning; — Drenge,« 

 fortsatte han, idet han henvendte sig til min Fætter og mig, løb 

 ind og hent Salonbøssen!« 



Og ret som om hans Ord blev forstaaet ikke af os alene, lød nu 

 Solsorternes skingrende Advarselsskrig, medens en seks syv unge 

 og gamle Fugle strøg lavt hen mellem Ribsbuskenes Rækker og 

 forsvandt i Himbærplantagen. 



Det varede ikke mange Minutter, før vi var tilbage med Bøs- 

 sen, og vort Blod bankede af Forventning om den Ære, vi vilde 

 indlægge os ved at skyde rigtig mange Fugle. 



Nu gav Onkel os Anvisning paa, hvorledes vi skulde lægge 

 os i Baghold under Buskene, saaledes at vi kunde bestryge de 

 fleste af Træerne, og han lovede os en Tiøre for hver Fugl, vi 

 nedlagde. — »Pas nu paa Drenge!« raabte han efter os, idet 

 han gik. 



Og det kan nok være, vi passede paa. Det var første Gang, 

 vi fik Lov til at skyde, uden at Onkel var med, saa det var 

 ikke underligt, at vore Øjne tindrede. Vi kom lidt i Strid om, 

 hvem der skulde have første Skud, og fik det endelig afgjort 

 ved at tælle paa Knapperne. — Det blev min Fætter. Han 

 greb straks Bøssen, og vi satte os paa Lur. Vi ventede det ene 

 Kvarter efter det andet, men der viste sig ingen Fugle; — en 

 Havesanger havde aabenbart opdaget vort Skjul, thi vi hørte 

 dens »tak tak« rundt om os. 



Pludselig kom en Solsort løbende ud paa Gangen et godt 



