193 



Stykke borte; — den standser, retter Kroppen tilvejrs og ser sig 

 spejdende om. Min Fætter laver sig til at lægge an paa den, 

 men da vi hører Stemmer bagved i samme Retning, faar jeg 

 ham til at lade være. Solsorten sænker nu Hovedet, og i hur- 

 tigt Løb med Kroppen vandret udstrakt farer den et lille Stykke 

 frem, gør saa atter Holdt, kigger omkring sig og lytter opmærk- 

 somt med Hovedet lidt paa Siden. Lige med ét borer den sit 

 gule Næb ned i Græsset; en Bille spræller et Øjeblik i Luften, 

 hvorefter den bliver stødt et Par Gange mod Jorden og er et 

 Øjeblik efter forsvunden i Fuglens Svælg. 



Nu et Par lette, elegante Hop; — igen staar den stille, og 

 man ser dens sorte Silhouet tegne sig skarpt mod den lyse Bag- 

 grund. Med Møje faar jeg atter min Fætters Jagtiver dæmpet. 

 — Nu ser jeg Mulden hæve sig et Sted lige ved Græskanten; 

 smaa Jordklumper triller ud paa Gangen. Solsorten har ogsaa 

 set det; — den véd godt, at Regnormene ofte søger til Overfla- 

 den af F'rygt for Muldvarpen, og som en sort Streg farer den 

 hen til Stedet. 



Et Par spændende Sekunder, og den har Tag i en Orm. 

 Fuglen haler alt, hvad den kan og stemmer Fødderne imod, 

 men Regnormen kæmper for Livet; — den sidder som en Prop 

 fast i sit Hul og kun det lille Stykke, der er ovenfor Jorden, 

 bliver trukket ud til en urimelig Længde. Solsorten er næsten 

 ved at gaa bagover af Anstrængelse, — da falder der pludselig 

 to Kirsebær lige ned i Hovedet paa mig, og jeg ser op i Træet, 

 hvor tre Stære er ivrigt beskæftigede med at holde Maaltid. 



I det samme lyder Skuddet fra Salonbøssen, og jeg farer 

 sammen af Skræk. »Men Lorens dog,« udbryder jeg, »er du 

 da gal at skyde i den Retning, Du kunde jo ramme en af Dine 

 Søskende!« 



Et Par angstfulde Minutter hengaar, hvori vi begge sidder 

 ligesom lammede; men da vi ikke hører noget Udraab fra de 

 legende, aander vi atter op. 



Solsorten skælder endnu langt borte over Forskrækkelsen, og 

 Stærene har forlængst fjærnet sig. 



Nu bliver det min Tur at skyde, og vi sidder igen længe og 

 venter i vort Skjul. Endelig kommer der to Solsorter i Kirse- 

 bærtræerne, og det lykkes mig at nedlægge den ene paa temme- 

 lig langt Hold. Heldet tilsmilede os i en ualmindelig Grad paa 

 den Dag. Snart havde vi et helt Knippe Stære, Spunse og Sol- 



14 



