194 



sorter i Behold; selv to Musvitter, der naturligvis ikke rørte 

 Kirsebærrene, maatte lade deres Liv. Men de vare saa sønder- 

 skudte af den ret store Kugle, at vi kastede dem bort. 



Og hvor mange Sindsbevægelser repræsenterede ikke disse 

 Fugle for os. De færreste af dem ramte vi naturligvis dødeligt. 

 Jeg ser dem endnu for mig, naar de anskudte baskede og løb 

 mellem Buskene og over Urtebedene, medens vi som vilde Dyr 

 styrtede efter dem, faldt og rejste os igen, knækkede Grene og 

 nedtraadte Kaal og Ærter i vor blinde Iver. 



Mange undslap naturligvis og fik Lov til at dø i den skjulte 

 Krog, hvor de havde forputtet sig. Men de, vi fik fat i, var jo 

 færdige med det samme. Min Fætter holdt mest af at dreje 

 Halsen om paa dem; men det saa ækelt ud, naar Øjnene ved 

 den voldsomme Snoning og et Fingertryk paa Hjærnen traadte 

 ud af deres Huler, saa at det hele lignede Hovedet paa et gro- 

 tesk og modbydeligt Fabeldyr. Jeg er ikke helt klar over, om 

 Synet af dette just fremkaldte en Lystfølelse hos os, men den 

 forvoldte Pirring morede os aabenbart. — Jeg foretrak at kvæle 

 Fuglen ved Sammentrykning af Brystkassen, og jeg syntes, det 

 var et »spændende« Greb, naar Brystmusklerne sitrede under 

 min Haand, medens Gabet i Dødsangsten spærredes vidt op, og 

 Øjelaaget lidt efter lidt skød sig op over det store blanke Øje. 



Størst Besvær havde vi med at faa Livet af en Graakrage, 

 der ganske lydløst havde kastet sig i Træet lige ovenover os. 

 Uagtet den strakte Hals og spejdede længe til alle Sider, op- 

 dagede den os ikke, da vi sad godt skjult under de høje Ribs- 

 buske. Først lige idet jeg løftede Bøssen, saa den Bevægelsen 

 og lettede. Men det lykkedes mig at knække dens ene Vinge, 

 og den brasede ned mellem Buskene. 



Nu paafulgte en vild og langvarig Forfølgelse. Snart havde 

 den ene, snart den anden af os fat i Fuglen, men enten beholdt 

 vi kun et Par Fjer i Haanden eller ogsaa huggede og bed den 

 os saa eftertrykkeligt, at vi maatte slippe den igen. Det stak- 

 kels Dyr kom efterhaanden i en ynkelig Forfatning. Forpjusket 

 og ilde tilredt, med hængende Vinger og vidt aabent Næb, gis- 

 pende efter Luft, sad den et Øjeblik paa en lav Gren, da jeg 

 løftede Bøssen for med et Slag at gøre det af med den. Jeg 

 snublede imidlertid i det samme, saa at Skæftet, der ikke ramte 

 Kragen, men Træstammen, splintredes helt ved Slaget. 



Ganske fortabt stod jeg lidt med det i Haanden, medens 



