195 



Lorens styrtede videre efter Fuglen. Jeg naaede ham atter, lige- 

 som den forfulgte gennem et aabentstaaende Vindu smuttede ned 

 i Mælkekælderen. 



En voldsom Plasken og høje Raab fra Pigerne lød nu op til 

 os, og vi skyndte os derned. Et tragikomisk Syn mødte os her. 

 Der laa den arme, dødsmærkede Fugl midt i et stort Kar fyldt 

 med Kærnemælk og pjaskede omkring med sine halvanden 

 Vinger. Pigerne stod forfjamskede og ubeslutsomme i et Hjørne. 

 Lorens var ikke sen til at gribe den ulykkelige. Han tog fat i 

 Benene paa den og svingede den rundt, saa Mælken sprøjtede 

 omkring paa Loft, Vægge og Gulv ligesom Gnisterne fra en 

 Fyrværkerisol. Endelig klaskede han Fuglens Hoved ned mod 

 Cementgulvet, og Dramaets sidste Akt var forbi. — 



Ja vi var unge og tankeløs grusomme, saaledes som Børn 

 jo ofte er det. — For F'uldstændigheds Skyld skal jeg dog til- 

 føje, at vi bagefter fik en ordentlig Overhaling af Onkel; men 

 det brød vi os ikke stort om; vi syntes, at det hele var »evig 

 Sjov.« 



Imidlertid var vi dog ogsaa tilgængelige for blidere Følelser. 

 Ja, vi befandt os netop i den Periode, da disse begynder at 

 røre sig stærkest. En betydeligt ældre Kusine var dengang Gen- 

 stand for min første, haabløse Forelskelse, og jeg havde en Ef- 

 termiddag grebet et belejligt Øjeblik til at oplæse et af Chr. 

 Winthers Digte, som jeg syntes tolkede mine egne Følelser ud- 

 mærket. Men hun lo højt, da jeg var færdig og kaldte Digteren 

 en »blødsøden Lirekasse.« 



Krænket gik jeg min Vej og søgte Ensomhed i den sommer- 

 lige Skov. Jeg havde allerede gaaet længe, da jeg henimod 

 Aften naaede en lille Granlund og kastede mig paa Skraanin- 

 gens bløde Mostæppe. De sidste Solstraaler gød et gyldent 

 Skær over Trætoppene, og i den højeste Gran lige for mig sad 

 der en Solsort med lidt hængende Vinger ganske ubevægelig 

 og tavs. 



Det Hgesoni dulmede min Smærte at se paa Fuglen, der 

 ogsaa sad saa alene. Hvad mon saadan en Fugl vel tænkte 

 paa, eller mon den overhovedet tænkte? — 



Der gik et sagte Suk gennem Granerne, idet det varme Sol- 

 lys paa deres Toppe sluktes. Solsorten løftede Næbbet lidt 

 opad; — en blød, bævende Tone lød gennem Stilheden og døde 

 atter bort som et Aandepust. 



14* 



