IV 



Finker var Bogfinken (Fringilla coelebs) ret hyppig. Fuglenes Sang 

 i Italien kunde ikke maale sig med Sangen hos os. Grunden til 

 Fuglelivets Sparsomhed maa utvivlsomt søges i den Forfølgelse, Fug- 

 lene ere udsatte for, og hvorom Roms Vildthandlerbutiker bære tyde- 

 lige Vidnesbyrd. Her fandtes Ænder af mange Arter, talrige Sneppe- 

 fugle og Smaafugle i Massevis, særlig Lærker (Alaiida arvensis, bra- 

 chydaclyla, calandra). Jagt paa Smaafugle ses overalt, hvor man 

 færdes i Italien. Sluttelig omtalte Foredragsholderen, hvad man saa 

 af Fugleafbildninger i Italien, særlig i de pompejanske Vægmalerier. 



Efter nogle Bemærkninger af Arctander om Fuglelivet i de 

 franske Pyrenæer oplæste Formanden en Meddelelse i »Dansk 

 Jagttidende«'s April-Numer om en Sortkrage, som af Skytte Laursen 

 var skudt for Ugle paa Aarupgaard ved Horsens 1 April 1908. Ved 

 et heldigt Tilfælde var Dyret kommet Taleren i Hænde og fremvistes 

 nu for de Tilstedeværende. I Jagttidende betegnedes Fuglen som en 

 Sortkrage (Corviis corone), idet samtidig Spørgsmaalet om dennes Be- 

 rettigelse som selvstændig Art kort berørtes med Henvisning til Kær- 

 bøllings Udtalelser om Sagen. 



Taleren g,]orde kortelig Rede for de to Krageformers geografiske 

 Udbredelse (Graakragen findes i Skandinavien, Danmark, Rusland, 

 Polen, Østrig-Ungarn, Balkanhalvøen, Italien og i Tysklands østlige 

 og nordlige Del; i de vestlige Provinser forekommer Sortkragen, der 

 desuden har sit Hjem i England, Frankrig, Schweiz, Norditalien og 

 Spanien. Flere Steder støde Formerne sammen, og naar Graakragen 

 om Vinteren drager Syd paa, kommer den ofte ind i de af Sortkragen 

 beboede Egne) og oplæste efter Harterfs »Vogel der palaarktischen 

 Fauna« denne Forfatters Udtalelser om Formernes Artsberettigelse. 

 H. anser det for »absurd die Artselbståndigkeit der C. cornix und 

 corone zu verneinen. Obwohl beide dieselbe Gestalt haben, sind sie 

 in der Gefiederfårbung total verschieden entwickelt. Beide Arten 

 haben mehrere Untcrarten und verbastardieren sich, wo ihre Ver- 

 breitungsgebiete zusammenstossen. Geråde dieser Umstand spricht 

 fiir und nicht gegen ihre Verschiedenheit, denn wenn nicht- tiefbe- 

 griindete Unterschiede zwischen beiden bestanden, wiirden sie ihre 

 Selbståndigkeit unter den obwaltenden Umstånden langst aufgegeben 

 haben. So aber erhalten sie sich rein, trotz der Håufigkeit von 

 Bastarden in Mitteldeutschland, in Sibirien und Schottland«. 



Taleren delte ikke den Harterl'ske Mening om dette Spørgsmaal, 

 men ansaa det efter den nu gængse Opfattelse af Begreberne Art og 

 Race rigtigst at betragte disse Krager som en Art, Graakragen som 

 Hovedarten, Corviis cornix, med Racen Sortkragen, Coruus cornix 

 corone. 



At de parre sig indbyrdes og med hinanden frembringe frugtbart 

 Afkom , forekom netop Taleren at være et Bevis for deres over- 

 ordentlig nære Slægtskab, og det vilde sikkert ikke være vanskeligt 

 at fremlægge en Serie af Overgangsformer, der ganske jævnt forbandt 

 den graa Krage med den sorte. Som nu det foreliggende Eksemplar; 

 det var en Hun, aabenbart ca. 11 Mdr. gi. (dens Æggestok havde ved 



