X 



saadan i al Almindelighed. Førte jeg et Selskab, selv af nok saa 

 gode Fuglevenner, hen til »mine« Reder, var der Fare for, at Fuglene 

 blev skræmmede og Rederne altsaa ødelagte. 



Derimod mente jeg, at det maaske kunde interessere en og anden 

 at se mine Forsøgsreder, at sidde stille og taalmodig en Times Tid 

 ved dem, uden at gøre Fuglene bange, og se paa det Familieliv, 

 som udfolder sig der. Det er mange interessante Ting, man kan 

 faa at se paa den Maade; blandt andet er det paafaldende hvor 

 tidt man ser Fuglen bære sig ad som et Menneske vilde gøre det 

 i et lignende Tilfælde; man føler sig best3'rket i den Mening, at 

 Fugl og Menneske er beslægtede, at de begge er Led i den lange 

 Kæde af levende Væsener, der bebor vor Jord — og det er noget, 

 man ingen Skade har af at blive mindet om en Gang imellem. 



Jeg udstedte altsaa en Indbydelse til »Redestudier«; hvis der 

 meldte sig mange Deltagere, havde jeg i Raghaanden en Rotur paa 

 Viborg Sø. hvor bl. a. Podicipes cristatus kunde iagttages. 



Indbydelsen fulgtes af 10 Medlemmer, hvoraf de to var fra Vi- 

 borg, medens 3 Herrer meddelte, at de gerne vilde have været med, 

 men ikke kunde komme. Af de 10 blev desværre 3 forhindrede i 

 sidste Øjeblik, saaledes at det kun blev 7 trofaste, der mødtes med 

 mig Kl. 8V2 M. i Katedralskolens Gaard, hvor de blev fordelt i fire 

 Hold og fik deres Arbejdsplan og et lille Kort over Ryen udleveret. 

 Der blev budt paa fire Forsøgsreder, nemlig en Storkerede, to Stære- 

 reder og en Rogfinkerede, alle med Unger. 



1) Storkereden var i »Kompagnigaarden«. Fra et Gangvindue 

 saa man ned i den, i en Afstand af ca. 6 Alen. Der var to Unger, 

 den ene 12, den anden 10 Dage gammel. Adjunkt Sixhøi var saa 

 elskværdig at være Vært ved denne Rede. Ungerne var nogle mor- 

 somme smaa hvide Dunklumper at se til, med korte sorte Næb; de 

 laa og gassede sig i Solskinnet paa det tørre, bløde Hø i en lille 

 Fordybning i den store cirkelformede Flade, som Reden danner; 

 en af de gamle stod stadig Vagt hos dem. Desværre opnaaedes det 

 ikke at faa en Fodring at se; det passede altid, at Iagttagerne netop 

 var borte, paa Vej ned ad Trapperne eller ude paa Gaden, naar 

 Fatter eller Mutter kom med noget godt. Adjunkt Sixhøi saa en 

 Gang den gamle hulke en ret velvoksen Frø op, men den var for 

 stor til Ungerne, og Storken bamsede den derfor snarest mulig i 

 sig igen. 



2) Stærerederne fandtes i to Loftsværelser i mit Hjem. Gen- 

 nem et Hul i Muren kommer Fuglene ind i en Kasse, hvor de kan 

 indrette sig, som de vil. Der gøres mørkt i Værelset; man sætter 

 sig paa en Stol ved Redekassen og tager Laaget af den, og saa ser 

 man lige for sin Næse Ungerne ligge indfiltrede i hinanden til en 

 fast Klump, med de lange Dun svajende for den mindste Trækvind. 

 Pludselig formørkes Indgangshullet af en tilflyvende Stær, en fryg- 

 telig Vrælen begynder, samtidig med at en Ruket af gule Ædetragte 

 strækkes i Vejret; den gamle Stær løber ind med en Regnorm i 

 Næbbet og jager den ned i det første det bedste Gab, hvorefter 



