10 Festschrift für Palmen. No 12. 



joki-dalen uppträda ställvis granbeständ af stör utsträckning. Detta 

 ostliga granomräde kommer dock ej in i Enare Lappmark. Pä ryska 

 sidan följer granen visserligen i stör utsträckning Lutto älfdal ät norr 

 om Saariselkä, men upphör redan ett godt stycke österom riksgränsen 

 och endast fä och obetydliga bestand uppträda isolerade frän det egent- 

 liga granomrädet västerut inom Enare Lappmarks gränser, exempelvis 

 pä fjället Tsjösoatsch. Äfven Patsjoki-dalen saknar säväl pä fmska som 

 pä ryska sidan gran, och torde i främsta rummet Petschenga-Q allen 

 kunna anses säsom västgräns för Kola-halföns sammanhängande gran- 

 skogar. Enstaka, smä bestand eller trädgrupper uppträda dock vid 

 norra ändan af Salmijärvi, säväl pä norskt som ryskt omräde. Gran- 

 och tall-omrädena äro pä Kola-halfön ej skarpt begränsade frän hvar- 

 andra, säsom fallet mer eller mindre är inom Enare-Lappmark. Här 

 uppträda de bäda trädslagen om hvarandra, dock sä, att i en del trakter 

 det ena eller andra är förhärskande. Frän Ura- och Kola-fjordar, de 

 stallen dar barrskogsregionen när sin längsta nordliga utbredning, 

 stracker sig densamma sedan i en ganska jämnt sjunkande linje mot 

 öster, och är det granen, som här tili större delen bildar gränsen, i det 

 att den mestadels tränger nägot längre norrut an tallen. 



I alla de trakter, dar granen uppträder, trycker den en viss prägel 

 pä insekt- och äfven coleopterfaunan. I främsta rummet är det natur- 

 ligtvis en hei mängd sädana arter, som äro direkt beroende af detta 

 Irädslag säsom näringsväxt, hvilka här tillkomma. Det är äfven en 

 ovanligt stör rikedom pä graninsekter som karaktäriserar ätminstone 

 västra delarna af Kola haifön, och dar dessa arter förekomma i stör 

 individrikedom ännu sä längt mot norden som vid Nuortjaur och Tuu- 

 loma älfdal. I främsta rummet gäller detta Tomiciderna, som inom 

 ifrägavarande delar af Kola-halfön — dessa torde väl äfven vara de 

 bäst undersökta — förekomma i stört artantal, och af hvilka endel arter 

 uppträda rikligt. En annan grupp, som likasä synes vara inom 

 omrädet rikast representerad inom grangebitet, är Longicornerna. Denna 

 rikedom fraroträder isynnerhet skarpt, om man jämför granomrädet 

 med det utpräglade tallomrädet i östra Enare, dar dessa coleopter-grup- 

 per äro alldeles ovanligt sparsamt representerade. Jämte dessa nyss 

 omnämnda skalbaggsgrupper förekomma dessutom särskildt Brachelytrer 



