158 GUNNAR SAMUELSSON 



Från Fröjel (Gottland) ha Sernandkr' och Th. G:S0N Halle " be- 

 skrifvit bleke- och kalktuffaflagringar, där likaledes bleke- resp. tuff- 

 afsättningen upphört under subborcal tid. Samma förhållande råder 

 enligt K. KJELL^L\RK vid Berga i Axberg " (Närke). Fai viss, mera 

 tillfällig öfverensstämmelse mellan tie af mig beskrifna backmyrarnas 

 fossilinnehåll och kalktuffernas råder ju äfven. I hvardera af mina back- 

 myrar äro lämningar efter tvenne ädla löfträd påträffade, och som största 

 delen af kalktufferna äro afsatta under den atlantiska tiden, ekflorans 

 härskarperiod, äro äfven de i allmänhet rika på lämningar efter de ädla 

 löfträden. 



Sedan ganska lång tid tillbaka känner man, att under en viss del 

 af kvartärperioden klimatet var betydligt varmare än nu. De bestånd 

 af ädla löfträd, som under denna tid funnos långt norr om dessas nu- 

 tida klimatiska nordgräns, äro nu sprängda. Utom klimatets försämring 

 har granens invandring härvid spelat en stor roll, ett förhållande som 

 först framhållits af F. R. KjELLMAN. * 



Genom fyndet af hassel vid Evetsberg har, som nämndt, gränsen 

 för hasselns forna utbredning i trakten NV om Siljan flyttats något 

 åt väster. Myren vid Evetsberg ligger nämligen c:a i mil \äster om 

 den gräns,'' GuNNAR ANDERSSON 1902 ansåg sig berättigad upp- 

 draga i denna trakt." Ännu större betydelse har dock fyndet därigenom, 

 att det visar, att hasseln under en viss tid haft förmåga att sprida sig 



^ R. Sf.rnander, Studier öfver den Gotlandska vegetationens utvecklingshistoria 

 (Ak. Afh.), pp. )7-~)8. 



- Th. G:son Halle, En fossilförande kalktuff vid Botarfve i Fröjels socken på 

 Gotland. Geol. Fören. Förhandl. Bd. 28, pp. 19 — 34. 



■' K. KjF.LLMARK, Några kalktuffer från Axberg i Nerike. Geol Fören. Förhandl. 

 Rd. 19, pp. 157—152. 



ftr R. Sernander, Die Einwanderung der Fichte in Skandinavien: 1;xc;li:r's 

 Liot. Jahrb. Bd. 15 (1892) p. 5. 



•"' Jlr kartan hos G. Andersson, 1. c. 



" Pa tal ont utsträckning af området lör hasselns lorna utbredning torde en notis 

 i Ynier, h. i lör detta år, vara värd ett onuiämnande. Guwar A\di;rsso\ omtalar 

 därstädes, p. 120, ett fynd al' ett par nöttragment at hassel i en graf från vngre järn- 

 åldern vid Rösta i As s:n N\' om Östersund, utmed Storsjön. Detta tynd är be- 

 skrilvet :ü' K. Kjellmark i samma tidskritt, h. 4, 1905, p. 369. G. Andersson fram- 

 iiåller, att dessa nötter naturligtvis ej behöfva Jiärstamma från Jämtland, «men deras 

 lorekomst styrker dock sannolikheten för att hasseln verkligen en gång lefvat kring 

 Storsjön, ehuru sällsynt». Utan att alls betvifla möjligheten, att så varit fallet, vill jag 

 framhålla det egendomliga i denna slutsats. Ej ens de, som i likhet med mig anse, 

 att hasselns utdöende i norra Sverige ligger oss betydligt närmare i tiden, än G. An- 

 dersson velat mcdgifva, antaga, att hasseln kunnat letva i denna trakt ens under 

 den äldre järnåldern, mycket mindre under den yngre. Och det är väl löga sanno- 

 likt, att järnåldersmänniskorna päträtYat fossila hasselnötter och låtit dem ingå i någon 

 amulett. 



