228 C. O. NORÉN 



Den torra sandstranden. 



Som nämndt, höjer sig sandstranden så småningom inåt land till. 

 När den nått en viss höjd öfver vattenytan, förmår kapillärkraften ej 

 längre lyfta upj) vattnet till ytan, utan de öfversta lagren af sanden bli 

 torra, ehuru fuktigheten alltid vidtager på ett ringa djup. Emellertid 

 är denna ytans torrhet ganska hinderlig för vegetationens utveckling. 

 Den torra sanden sättes vid hvarje starkare vindfläkt i rörelse, hvilket 

 gör det ytterst svårt för växternas frön att här få tillfälle att gro och 

 utveckla sig. De växter, som det oaktadt lyckats få fast fot här, föra 

 en bekymmersam tillvaro, hotade af öfversandning och af att bortspolas 

 af höststormarna. Därför kan ej här någon starkare bindning af sanden 

 ifrågakomma och vegetationen blir på detta bälte ytterst gles. Likadant 

 är enligt de fleste författares utsago förhållandet på motsvarande om- 

 råde på hafssträndernas sandfält. Gul och öde sträcker sig den torra 

 sandstranden ända till dynens fot endast här och där afbruten af en 

 liten samling växter eller något enstaka i sanden ofta halft begrafvet 

 individ. De ofvannämnda små »växtoaserna« ha ofta en särskild om- 

 ständighet att tacka för sin uppkomst. Gräfver man bort sanden under 

 en sådan, träffar man vanligen på något särskildt substrat, oftast halft 

 förmultnad gammal vass, som begrafts i sanden, och som genom sin 

 större förmåga att kvarhålla fuktigheten meddelat något däraf åt den 

 öfver liggande sanden, så att en lämpligare groningsbädd uppkommit. 

 Dylika växtbestånd på den torra sandstranden vid Halleberg bestodo 

 af t. ex. Ågvostis stolonifcra. Caliuui paliistrc, J uncus laiiiprocarpus, Lc- 

 ontodon autiunnalis. Ranunculus flanunula '■'' rcptans, Ruuicx acctosclla, 

 Triticinn repens, Vicia cracca, Jlola caiiina. Dessutom groddplantor af 

 Alnus glutinosa, AntliyUis vulncnxria, Barbarea strida, Cirsiuni palustre, 

 Gerauiuin robcrtiauuin, Piuus silvcstris. Potciitilla aiiscrina. Salix sp. 

 Cialiunt palustrc visar synnerligen utpräglad en egenhet, som är vanlig 

 äfven hos flera andra af sandstrandsväxterna: ofvanjordsdelarnas rötl- 

 färgning af anthocyan. Detta är väl närmast att uppfatta som ett 

 skyddsmedel mot den starka Insolationen. Så har jag stundom funnit 

 exemplar af (laliuin. som till hälften varit beskuggade af någon sten 

 eller dyl. och hos dessa var endast den ej beskuggade delen rödfärgad. 



De växter, som lyckats fatta fast fot på den torra sandstranden, 

 där intet dylikt underlag flnnes, äro som sagdt lätt räknade. En af de 

 vanligaste bland dem är den lilla, blott fa cm. höga Carcx Ocdcri. 

 Den träffas för det mesta öfversandad iuula ui)p till hanaxet, något som (\qw 

 .synes fördraga utan vidare olägenhet, h-tt och annat exemplar al S/^cr- 



