232 c. o. NORÉN 



jag vilja sätta Carcx aroiaria, Calamagrostis ncglccta och Calaina- 

 grostis cpigcjos. 



Canx arenaria är en utpräglad dynväxt. ' Den förekommer på 

 alla större dynområden vid Vänern och utgör en för dessa karakteri- 

 stisk företeelse med sina vanligtvis i snörräta rader stående skott (fig. 

 2). Hos dess långa, grofva utlöpare kan »Lökkedannelse/> stundom iakt- 

 tagas. Carcx arenaria synes för sin trefnad fordra en smula mera fuk- 

 tighet än Calamagrostis-artcrna. hvarför den vanligen förekommer å 

 den lägre delen af dynen (fig. 3), under det Calamagrostis ersätter den 

 högre upp. 



Calai/iagrostis-'a.rtQV isynnerhet C. )icglccia och C cpigcjos (fig. i) 

 synas pä Vänersträndernas dyner spela ungefär samma roll som lUy- 

 ))ius arcnarius och Psamina arenaria på hafskustens. Deras visserli- 

 gen ej synnerligen långa, men talrika och tätt sammanflätade utlöpare 

 med riklig birotbildning binda sanden utmärkt och deras xerofila karak- 

 tär i allmänhet (smala, sammanrullbara blad och kring stammens nedre 

 del kvarsittande bladslidor) gör, att de kunna uthärda ganska stark torka, 

 hvilken egenskap kommer väl till pass, dä, som stundom händer, deras 

 rötter delvis blottläggas af vinden. Märkligt nog utgör just en Cala- 

 )/iagrostis-civt [C. longifolia) en af de \'iktigaste sandbindarna pä Michigans 

 stränder. ^ 



En annan på dynerna vanlig växt och tillika en af dess egen- 

 domligaste är Rumcx acctosclla. Den når här en förvånande stor- 

 lek på grund af sina åt alla håll utlöpande mer än meterlånga rötter; 

 att uppgräfva ett helt exemplar torde vara nästan omöjligt. Rötterna 

 kunna långa sträckor förlöpa alldeles trådsmala, men plötsligt förtjoc- 

 kas de och bära en rad i sanden oftast till största delen begrafda bleka, 

 etiolerade skott. Från en dylik punkt kunna nya snart sagdt ändlösa 

 rötter utgå och som sambandet med moderväxten ganska länge bibe- 

 hålles genom de sega rötterna, kan en enda planta betäcka ett stort 

 område. Att en sådan växt i hög grad bidrager till sandens bindande 

 är naturligt. Andra här förekommande växter med utlöpande rötter 

 äro Epilobiiiin angiistifoliiini och Rubns-?LX\.ev. I synnerhet den förra är 



' Bctriifiandc dess morfologi och biologi se t. ex. Ci:i..\kowsky, Morphologische 

 Beobachtungen (Sitzungsber. d. kgl. böhni. Gesellsch. d. Wissenschaften in Prag 181S1, 

 p. 238), W.\KMiNG, De psammoph. Form., p. 180, R.\unki.ku, De danske Blomsterplan- 

 ters Nat. Hist., p. 465, Jon. J^rikson, Saiidlloran i östra Skåne, p. 26 samt samme 

 förf., Om icke geotropiska ocli negativt gcotropiska rötter hos sandväxter (Bot. Not. 

 1894, p. 137). 



'^ Cowi.i-.s, 1. c. p. 192. 



