OM VKGKTATKJNKX PÅ VÄNERNS SANUSTKÄNDER 



233 



cn winlJL; cl\n\äxt \id \'iincrn. Nägra andra för (l\-ncrna mer eller 

 mindre karakteristiska växter iiro Ilicraciioii 7iiiibcllatiiiit, I/icnuiini/ 

 rigiduDi. Juiicus filiforDiis, TaiiacLtiini vulgare. Mola caiiiiia. 



De skogbärande dynerna (fig. 3) ha hela landsidan kliidd af skog, 

 antingen löfskog, bestående af ek, asp, björk, eller barrskog med den 

 för densamma typiska undervegetationen. Sjösidan ar däremot alltid 

 \'tterst irlest beväxt. 



Fig. 3. Triidbcviixna dvner vid llalici'cii^. iill höger ett Carcx cr/r/w/w-bestånd 



till vänster sandstranden. 



Sandfälten. 



De \itl Kinnevikens inre ända pa bada sidor om an Litlans iit- 

 lojjp vid Lidköping befintliga flygsandsområdena kunna egentligen ej 

 hänföras under någon af de bada förut nämnda kategorierna. De ut- 

 göras af ett öf\er hinulra meter bredt och några kilometer långt i det 

 närmaste plant sandfält. De år, då iiögt vattenstånd råder i Vänern, 

 kan det nästan helt och hållet sättas under vatten, men vanligtvis är 

 en stor del af detsamma torrlagd. Fuktighetsförhållandena kunna vara 

 ganska växlande; i allmänhet torde kimna sägas, att sandfälten i detta 

 afseende utuöra en mellanform mellan den våta och den torra sand- 



