vili 



fölött, a magasságok felé is törtetve, ideálok felé szálldosva, nekünk a szellemiek 

 terén is kijut a harczból, mert az eszmék és érzések megfakasztják bensőnkben 

 a szép, a jó és a nemes iránt való tiszteletet és fogékonyságot, az erkölcsösség 

 virágait, melyek illata az önösség és irigység, a gonoszság és alávalóság kábító 

 dudvái fölé terjeng és elnyomni igyekszik burjánzásukat. Belső világunk meg- 

 nemesedésével arányosan lágyulnak a merőben életünkért folytatott viaskodásaink 

 borzalmai és ha írmagjában nem is bírjuk teljesen kiirtani a gonoszságot s ha 

 állati testünket sohasem vetkőzhetjük le, azt mégis elérhetjük, hogy küzdelmeink 

 végzetes kitörései korlátoztassanak, emberséges módon folyjanak s mind hosszabb 

 időközök maradjanak a rombolás átkai után a békés pihenés fejlesztő munkájára, 

 mely a tökéletesedés útján mind magasabb szintekbe emel. 



Hősök azok, kik szörnyűséges testi és lelki megpróbáltatások közepette, min- 

 den pillanatban koczkáztatva életüket, szenvednek a harczmezőn, sőt vérüket ontják 

 a hazáért ; de még nagyobb hősök, a kik egész életüket egy magasztos eszmének 

 szentelve, semmitől vissza nem riadva, valójuk minden idegszálával és izmával 

 önzetlenül munkálkodnak az emberi haladás és felvilágosodás előbbrevitelén, leg- 

 főbb kincsünk, a boldogság érdekében. 



A csatatéren elesett vitéz, diadalmas vezért megsiratjuk, el nem hervadó 

 babérral áldozunk emlékének ; de hogyan gyászoljunk, ha a szellemiek terén vezérlő 

 hős tűnik el az élet színpadáról, ki vértelen döntő csatákat nyert ragyogó láng- 

 eszével és meleg szívével, diadalainak sugaraival megaranyozva nem csupán nem- 

 zetét, hanem az emberiség legfölségesebb közös érdekeit? 



Herman Ottó, a kinek haló porai immár ott pihennek abban az anyaföldben, 

 melyen hosszú küzdelmes élete folyt s a melyet imádásig szeretett, az utóbbi hősök 

 közül való volt. Mély fájdalom üli meg a magyarság szívét, mert elvesztette benne 

 egyik legjobb, leghűbb fiát. Kialudt vele a magyar géniusz egyik vulkánja, mely 

 nem perzselő lávát, hanem a haladás éltető tüzét lövelte magából. A magyar Kárpá- 

 tok bérczfokáról elszállott a legnemesebb Aquila — vagy mondjuk turulmadár — , 

 ki fennen repkedvén, új utakat mutatott Árpád késő unokáinak. 



És megrázkódik kivált a mi lelkünk, kik legközelebb állottunk hozzá, a kiket 

 fiainak szólított, a kik benne igazán atyamesterünket siratjuk. 



Nehezen rójja a betűket tollam, a szó akadozik ajkamon, torkomat fojto- 

 gatja a beszéd, mégis érzem, hogy ezen a helyen a róla való megemlékezés meg- 

 illet. Hiszen pályám kezdetén vezérlő csillagom volt 0, ismertem egész valóját, 

 borult és derült napokban; értettem cselekvése minden rugóját; sokat ültem vele 

 a munkaasztal mellett és kedélyes baráti körben : jártam vele a természet szabad 

 csarnokában és fojtott levegőjű városok zajában itthon és a messze idegenben ; 

 tanúja voltam sok éven át eszméi fellobbanásának, tervei megvalósításának, sőt 

 egyiknek-másiknak végrehajtását is vállalhattam; s ha a sors elszólított mellőle, 

 levelezéssel tartottam fönn a szoros viszonyt, mely váltig Ô hozzá kapcsolt. 



loen, nemcsak a kegyelet parancsolja, hogy fiaid utolsó köszöntését e lapo- 

 kon én tolmácsoljam, hanem mindenekfölött a meg nem szűnő hála is, mely 

 szívem, szívünk mélyéből ered. 



