IX 



Az 1835. év fényes betűkkel van bejegyezve a magyar madártan történeté- 

 ben. Ez év hozta Magyarországba a német ornitbologusok nagymesterét, Naumann 

 János Frigyes-í, a ki Neubert társaságában látogatott el hozzánk s felkeresve a 

 magyar tndományos madártan megalapítóját, a mi Petényi Salamon JÁNOS-unkat, 

 vele az akkori Pest környékére, majd a bánsági megyékbe rándult ki s kivált 

 ösmocsaraink nagyszerű madáréletét tanulmányozta.' És ugyanez évben, alig két 

 hónappal Naumann érkezése előtt, Breznóbányán június 27-ik napján megszületett 

 Herman Ottó. Szülői a Szepességből származott Herman Károly kincstári orvos 

 és hammersbergi Ganzstuck Francziska voltak. Apja szűkös viszonyok közt — 

 csak 250 frt fizetése volt — éldegélt s bizony nagy gondok szakadtak vállaira, 

 mert neje hét gyermekkel ajándékozta meg frigyüket. Ottó volt közöttük a középső 

 s öccse elhunytával az egyetlen fiú. A gyönyörű vidék és természet közvetetlen 

 környezetében ébredt öntudatra, minek hatása kitörölhetetlen nyomokat rótt lel- 

 kébe. És ugyanekkor reáhatott az apja befolyása is, ki hivatása mellett a madár- 

 világnak is nagy barátja volt, együtt ült PETÉNYl-vel az iskola padjain s utóbb is 

 benső barátság fűzte vele össze. lS37-ben Herman KÁROLY-t, mint kamarai orvost, 

 még Breznóbányán találjuk s itt kapta Petényi-íőI az öreg Bkehm apónak híres 

 könyvét: „Die Naturgeschichte aller europ. Vögel", mely az egész vidék ornitho- 

 logiai bibliája volt. Magyar nyelven ilyféle forrásmunka akkoron merőben hiány- 

 zott s éppen Petényi volt az, a ki annak megszerzéaére áldozta életét — mily 

 eredménynyel? azt tudjuk kéziratának tragikumából. A kis Ottó szemfülesen vizs- 

 gálgatta már ezidőben is mindazt, a mi körülötte virít és mozog, s mikor apja bete- 

 geskedni kezdett, ki-kijárogatott madárlesre s hordta haza zsákmányát, melyet az 

 apa kitömögetett. Gyűjteményéből való néhány ritkaság még ma is megvan 

 Nemzeti Múzeumunkban. 



Hogy minő mély hatással volt reá már zsenge korában a természet, és kivált 

 a borsodi Bükkhegység, melynek egyik festői zugában, Alsó-Hámor vidékén, sokat 

 tartózkodott, azt Herman Ottó utóbb maga is említi : ., Gyermekéveim legszebb 

 emlékei a bükk-erdőből mosolyognak felém. Hányszor osontam ki a házból, bemé- 

 lyedtem a bükkösbe, az egyetlen templomba, a melyben igazán szivem és eszem 

 szerint ájtatos tudok lenni." 



Az erdő, a madárbarát apa s a Brehm apó könyve mellett azonban csak- 

 hamar még más hatalmas benyomásokat is kapott a serdülő gyermek. Elkövetkezett 

 az 1848-ik év, a nagy idő nagy lángjaival, viharával, a nemzeteket betöltő felesz- 

 méléssel, a szabadságra törés féktelenségével, nemzeti önállóságunkért folytatott hősi 

 küzdelmünkkel. Petőfi tüneményes pályája meteorként villan föl egünkön, „Talpra 

 magyar"-ja tárogatóként harsog a magyarság fülébe, Kossuth Lajos hatalmas szó- 

 noklatai mély álmából felrázzák a nemzetet — — pirosló hajnal hasad, vérrózsák 

 virulnak nyomán az égen, hogy azután a kelő nap sugarai árnyékot is vessenek. 

 Az árnyéktalan dél még messze van. 



Megújhodásunk pitymalata idején a 13 éves Herm.vn Ottó Miskolczon járja 

 a középiskolát s itt a később superintendensi méltóságra emelkedett MíVday Károly 



' Naumann: Ornith. Keise nach und durch Ungarn. — Wiegmann's Arch. f. Naturg. 1837. DI. 

 1. 19—110. 1. 



Aquila XXI. II 



