X 



volt tanára, a ki növendékeit nemcsak tanította, hanem a hazafias érzésben 

 nevelte, lelkesítette s a nagy napok érzésében vezette. Népgyűléseken, sőt a szószékről 

 is hirdette tüzes igéit és a kormány határozatait s örült, ha az ifjúság is meghall- 

 gatta. Az ilyen tanár bizony mélyen belemarkolt tanítványai lelkébe s kivált a 

 tempararaentumos, forró vérű Herman OTTó-ba úgy, hogy egész életében az önálló- 

 ság, szabadság mindig főtulajdonsága maradt és az eredetiség, a minden sablo- 

 nosságtól ment függetlenség bélyegét nyomta egyéniségére. Ezzel üz élesen kidom- 

 borodó egyéniségével karotöltve fejlődött meggyőződésének hajthatatlansága és néze- 

 teinek radikalizmusa. 



Apja kenyérkereső pályára szánta, mert benne látta öregségében a maga és 

 családja gyámolítóját, noha a fiú nyilván a természetvizsgálódásra árult el hivatott- 

 ságot. De hát a múlt század derekán a természetvizsgáló nálunk még csak csuda- 

 bogárszámba ment s még az enyhébben ítélők is legfeljeljb rajongcmak tartották, 

 kit nem lehet komolyan venni. Keresni, földi javakat szerezni, no azt meg ugyan- 

 csak nem lehetett ezen a pályán. Hersl\k Károly gépészmérnököt akart nevelni 

 fiából, már csak azért is, mert észrevette, hogy a gyerek ügyesen lajzolgat, szépen 

 ír és ezermesteri hajlandóságokat árul el. Érvényesülhet tehát e pályán, talán még 

 találmányokat is nyélbe süt s vagyont szerezhet. 



Herman Ottó Bécsbe ment, hogy beiratkozzék a műegyetemre. Ekkor érte a 

 nagy csapás, apja halála. A fiú tele vágygyal, tehetségének túlcsapougó erejével ott 

 állott az idegenségben, a diplomaszerzés első lépcsőfokán — üres zsebbel. Nem 

 haladhatott feljebb az egyetem lépcsőjén, mert nem volt reá módja. Belekerült hát 

 ő is a világba tett első lépésével a létért való harcz forgatagába. Egyedül saját 

 erejére támaszkodhatott csak, a sors nehéz terheket rakott ifjú vállaira, de ő kemé- 

 nyen viselte s bár néha a végiuség környékezte, megalkudott a helyzettel, küzdött 

 és bízva-bízott — és tanult a maga erejéből, nélkülözve, abból élve, a mit mint 

 gyári rajzoló keresett. A self made man-ek és autodidakták tövises iskolájában 

 nevelődött tovább és ott sok egyéb mellett megtanulta azt is, a minek később annyi 

 hasznát látta: megtörhetetleuül akarni és kitartani. 



Évekig hányta ide-oda a sors, mint az iránytűjét vesztett hajót, miközben 

 sokat látott — mert éles szeme volt — és sokat tapasztalt. Hányódása közben 

 ujabb megpróbáltatás éri: mint „illegal abwesend" besorozzák katonának 12 évre. 

 Katona lett ő, a kinek nyaka nem szíveli a jármot, a ki függetlenségét nem tudja 

 egykönnyen vasfegyelemnek alárendelni! bizony nehéz sor. Stoikus bölcsészete 

 azonban átsegítette ezen a gáton is. 



Lekerült Fiúméba s innen az utat gjalogosan tette meg csapatával Záráig. 

 A tenger megpillantása, a délszaki táj sajátságcisan szép természetével kitörülhe- 

 tetlen benyomásokat hagyott lelkében. „A látvány — írja — megbűvölt, de von- 

 zott is. Csak a parthoz, csak a parthoz!" Eszébe jutott gyermekkorának legszebb 

 álma: a sok szép tengeri csiga. Nem hallja a trombitás „takarodóját", csigákat 

 keres s a tengerben nyüzsgő állatéletet lesi szakadó estig. A természetvizsgáló 

 úrrá lesz fölötte.' És később is úgy gondol vissza a tengerre, „mint a szerelmes 



' Dalmáoziában töltött éveif utóbb az „Adriai képek" czimü czikksorozatban irta meg (Vasárnapi 

 Újság 1877. évfolyam). 



