XI 



arra a helyre, hol legelőször látta meg imádottját". — Négy évi l<atoiiáskodás 

 után várathiiuil örökre búcsút mondhatott a „boriiyúiiak", újra polgár lett — de 

 bizony elhagyatott. I.smét Bécsnek veszi útját, tanul, vizsgálódik, olvas ^ néha az 

 utczai lámpák világosságánál, mert íg-y legolcsóbb — és szembenéz a bizony- 

 talan jövővel. 



A szabadságért )fijongó idealizmusát ólomként zsibbaszthatták nemzetünk 

 elnyomatásának szomorú évei s a lelkébe fojtott érzés az első üdébb szellővel 

 kitört belőle. A szellő Lengyelország felől fujt, hol az orosz erőszak 1863-ban 

 fegyverbe szób'totta az elnyomott lengyeleket. A felkelés híre Herman O'nù-t is 

 feltüzelte s a szabadság eszméjéért ő is a harczoló „leigázott testvérek" közé 

 sietett. 



1864-ben azonban ismét a hazában keres boldogulást, a kies fekvésű Kőszeg 

 városában, hol egy Wagner nevű fényképészhez szegődik társul. Itt ismerkedett meg 

 boldogult atyámmal. Mindketten lelkes hazaíiak voltak, egyformán rajongtak a termé- 

 szetért — atyám Petényi-í is ismerte, vele volt 1847-ben a magyar orvosok és termé- 

 szetvizsgálók híres soproni vándorgyűlésén — így hát lényük több ponton érintkezett. 

 Herman szabad idejében eljárt vadászni, madarakat is tömögetett. Egy Kőszegen ejtett 

 ugartyúkot (Oedicnemus oedicnemus L.) — ott ritkaság — kifogástalanul kitömve 

 atyámnak ajándékozott (a madár feje most is íróasztalom fölött függ ; ez volt az 

 első kitömött madár, melyet valaha láttam). Atyám bizony támogatta is egyben- 

 másban Herman-í, látván, hogy nagyobb dolgoki-a hivatott, mint sem hogy fotogra- 

 fálással tengődjék. 



Ekkor értesült arról, hogy Kolozsvárott az Erdélyi Múzeum-Egyletnél konzer- 

 vátori állásra hirdettek pályázatot. A véletlen egy albino pacsirtát hozott épp ez 

 időtájt fegyvere elé, szerencsésen megkerítette, kitömte, azután megírta folyamod- 

 ványát s a fehér pacsirtát hozzá mellékelve elküldte Kolozsvárra. Az állást el is 

 nyerte s az ország nyugati részéből átvetődött a Királyhágón túl fekvő részekbe. 

 A kolozsvári múzeum élén, mint igazgató nem kisebb ember állott, mint Brassai 

 Sámuel, a minden ízében eredeti nagy polihistorikus, a kinek azonban nagyobb 

 gondja volt a múzeum gyűjteményeit megteremteni, mint a meglévőt gondozni, 

 lévén az inkább alkalmi ritkaságok lomtára, mint szakszerű gyűjteménye, neveze- 

 tesen az állattani részre értve. 



Biztos révben kötött ki végre az élet hullámain, sok zivatarban hánykolódó 

 hajója: hivatásának élhetett. Megtalálta a teret, hol izmos tehetségét kifejthette. 

 Volt betevő falatja, ha nem is több, mert a fizetése mindössze 300 frtra rúgott. 

 E/, azonban neki elég volt, hiszen ő a pénz értékét, mint czélt, soha sem ismerte, 

 a bankóban csak papirost, az aranyban csak érczdarabot látott, legfeljebb eszköz- 

 nek tekintette nagy eszméinek megvalósítására. 



Es nemcsak teret kapott, hol rátermettsége egész arányaiban kibontakozha- 

 tott, hanem Brassai S^MUEL-ben ráakadt arra az emberre is, a ki talán legmara- 

 dandóbb hatással volt lénye kialakulására. Az igazi tudós és bölcs valóságos 

 megtestesülése volt Brassai, csontos, szikár alakjával, mély tekintetű, éles szemével, 

 válláig leomló hosszú hajával, bozontos szakállával és mindenek fölött bámulatosan 

 sokoldalú, rendszeres tudásával, az ismeretek minden ágába belemélyedő értelmé- 

 vel, a zsenialitás lendületével, eredeti különálló egyéniségével. A mester lelke 



II* 



