xin 



gástiiiiemény végső okának és mozzanatainak megértéséhez, csak természetes. Első 

 kísérlete HERM.\N-nak az ornithophaenologia tei én szintén nem oldhatta meg a 

 nagy kérdést, már csak azért sem, mert aránylag kis területen egymaga végezte 

 megfigyeléseit; de már ezek nyomán felderengett fejében a czélhoz vezető út és 

 mód, a min haladva és a mivel élve, az eredmény megközelíthető'' A Mezőségen 

 végzett kirándulásai közben fedezte fel a nálunk kevéssé ismert kékcsörű réczét, 

 (Erismatiira leucocephala), mint fészkelő madarat, megfestette képét és leírta élet- 

 módját; megfigyelései belekerültek Brehm A. „Tierleben" ez. nagy müvébe is. 



Herman Ottó fellépésekor a madártan míivelése nagy elmaradottságot muta- 

 tott hazánkban. A viszonyok, a mik az ő munkálkodását megelőzték s a mik 

 megindulását környezték, vajmi sivárak voltak. Tüzetes képük megrajzolásától e 

 helyen eltekinthetek, mert másutt úgyis feltártam azt.' Csak annyit jegyzek meg, 

 hogy azt a jó irányt, a mit nyelvi tekintetben Földi János „Terraészethistoriá- 

 jában" (1801) meg Fazekas Mihály és Diószegi Sámuel a botanikájukban követ- 

 tek, utóbb Bugát „Szóhalmaza" teljesen megrontotta s így — Petényi helyes nyomon 

 való törekvéseinek meghiúsultával — az egészséges fejlődés láncza kettészakadt. 

 Örök érdeme marad Herman OTTó-nak, hogy munkásságának vezérlő elvét éppen 

 az elszakadt lánczszem kipótlásában látta, sőt annak továbbfíizésében, megszilárdí- 

 tásában. És fennen hirdette, a természetrajzi irodalmunkban akkoron még uralkodó 

 empirizmus és leíró irányzattal szembeállva, azt a szellemet, mely a természet- 

 bölcselők munkásságából sugárzott ki s mely az élet egészének megvilágítására töreke- 

 dett, a mely tehát az élő szervezetek kölcsönös egymásra utaltsága és szerepe 

 tanulságai nyomán a Kosmos megértésére vezet. Petényi tragikuma éppen abban 

 rejlik, hogy sok tekintetben korát megelőzve, meg nem értették s fáradozásai 

 gyümölcse, kellően nem méltányolva, veszendőbe ment. Herman Ottó világosan átlátta 

 azt a kárt, a mit Petényi iratainak elkallódásával a magyar természetrajzi iroda- 

 lom és közművelődés szenvedett s épp azért szentelte életét annak kipótlására. A 

 történeti fonalat felvéve és tovább bonyolítva, egyúttal példát adott az anyag fel- 

 dolgozásának módjára nézve, egyben új utakat is nyitva a kutatás számára. Intuitiv, 

 egyetemességre néző szelleme nem nyugodott meg egy-egy tárgyon, szakon, hanem csa- 

 pongott ; de mikor az ihlet sugallatával megragadott valamit, annak tüzetes alapos- 

 sággal, szívós nyugodtsággal a végére járni igyekezett, hogy azután ismét más 

 és más kérdésekkel és feladatok megoldásával foglalkozzék, „mert sok a parlag". 



Erdélyben való tartózkodása idején, mint említettem, a madártannal foglalko- 

 zott, majd a rovartanra veti magát s kivált a pókok kötik le érdeklődését. Ámde 

 a politikai élet felhullámzó vizeire is kirándul, mert a múlt század 70-es éveiben 

 Kolozsvárott uralkodó éles pártvillongások, melyek a társadalmat felkavarták, őt 

 sem hagyhatták közömbösen, sőt rácsábítottak az ingoványos talajra. Megvált a 

 múzeumtól és a K. P.app Miklós szerkesztette „Magyar Polgár" munkatársa lett. 

 1872-ben a képviselőválasztások idején írott éles cikkei miatt azonban sajtóperek, 

 üldözések szakadtak nyakába, majd a szerkesztővel is ellentétbe kerülvén, kilépett 

 a lap kötelékéből s megtépázva, de meggyőződéséből hajszálnyit sem áldozva fel 



' Megfigyeléseit az Erd. Múz. Egjl. Évk. 1868/70. és 1872. évf. adta közre. 

 '■^ A honi madáitan története (Term. Tud. Közi. 1887, 1888. évf.) és Bibliographia Ornitholo- 

 gica hungarica (Magy. Könyvszemle 1889. évf.) ez. dolgozataimban. 



