XVI 



hang-! Összerezzensz az ijedelemtöi, az a kincstár, a szemed, marad s elfog egy 

 iszonyatos kín. Tiulom mi az — és mégis élek" azután fölülkerekedik benne a 

 bölcs és megnyugszik, „eh! mit! veszteségnek veszteség, tagadni nem lehet, de 

 — nyereség is! A sok, sületlen üres beszédtől meg leszek kímélve, az okosat, a 

 szükségeset majd elkiáltják, vagy felírják nekem." 



Annál élesebbre fejlődött szeme — és törtetett előre. 



Petényi napvilágra böngészett irodalmi hagyatéka között sok madártani adat 

 is akadt. Ezek zsibongtak fejében és új tervet csíráztattak meg benne. Hiszen első 

 szárnyalása a madártan talajáról emelte a tudomány légkörébe s azóta is — bármi 

 sokfelé dolgozott -- mindig foglalkozott a madarakkal, művelte az ornitliológiát, 

 mely különösen a múlt század 80-as évei felé friss lendületet kapott, kivált Német- 

 országban, Ausztriában és nálunk, bold. Rezső TRóxüRÖKös-ünktől, a ki maga is szak- 

 szerűen művelte a madártant és oly férfiakkal tartott barátságot, mint Brehm Alfréd 

 és Homeyeu Jenő Sándur, meg még mások. Érezhetővé vált az ornitliolúgusok tömö- 

 rülésének szüksége is, főképen a madárvonulás kérdésének felszínre kerülésével. 

 A tömörülés meg is történt, még pedig a Rezső TRONöRöKös-ünk elnöklésével az 

 1884-ben Bécsben összeült I-ső nemzetközi madártani kongresszuson. Szervezettség 

 és előkészítés hiányában ennek az összejövetelnek nem lehetett ugyan valami meszsze 

 kiható eredménye, de annyi mégis volt, hogy a madártan munkásai személyes 

 érintkezésbe jutottak, eszmét cseréltek — mindezt ti'ónörökösünk magas védősége 

 alatt — és a madárvonulás, madárélet megfigyelése adatgyűjtőkkel szaporodott, 

 kiknek feljegyzései részben a nemzetközi madártani bizottság folyóiratában, a Blasius 

 Rezső dr. szerkesztette „Ornis"-ban, részben — az Ausztria-Magyarország területéről 

 valók — a lovag Tschusi Viktor-íóI szerkesztett „Évkönyvben" jelentek meg. 



A II- ik uemzetk. madártani kongresszus helyéül Budapest volt kiszemelve. 

 Érthető hát, hogy mindez azt a hatást szülte madártanunk csendes víztükrén, a 

 mit a belehajított kő : hullámgyürűk keletkeztek és terjedtek tovább. Engem is 

 elért a hullámok gyűrűzése s kezdtem tüzetesen foglalkozni madárvilágunkkal. 



Herman Ottó-í is élénkebben foglalkoztatja megint a madártan ügye és kivált 

 a madárvonulás megfigyelése érdekében folyó munkásság, melynek rendszertelen- 

 ségét és merőben adatgyűjtésben való kimerülését élesen megbírálja. 



A közös ügy 1887-ben összehozott vele. Régen ismertem már, de eddig nem 

 szoríthattam vele kezet. E kézszorítás pillanatában döntő fordulatát éreztem életem- 

 nek. Patriarchára emlékeztető külseje vonzott, recsegő orrhangján pattogó mondatai 

 erős meggyőződésének kifejezőiként érték fülemet s a hogyan a mi közös ügyünkről 

 lelkesen beszélt lelkembe — hát tudtam, hogy immár az édes atyám kívánságára 

 követett jogi pályáról másfelé fordulok, arra, a mely felé ő mutatott. Mikor elváltunk 

 és Petényi jegyzetei közül feldolgozásra átadta a kék vércsére vonatkozó adatokat, 

 összeölelkeztünk. 



Rövidesen megírtam azután a magyar madártan történetét és könyvészetet, előbbi 

 dolgozatomat következő sorokkal végezve: „Jelenleg ornithológiai irodalmunk főfel- 

 adata az eddig gyűjtött anyagot feldolgozni, ismereteinket összegezni s a nemzetnek 

 közkincsévé tenni." Ugyanakkor Herman Ottó meggyőző világos megokolással aján- 

 latot tett a kir. m. Term. -tud. Társulatnak egy a madarakról szóh) mű megírására, 

 mit a társulat elfogadván, őt 1888-ban a munka megszerzésével meg is bízta. „Elgon- 



