XXll 



és káráról" szü/iiszta mag'yar népies nyelven írott remek kis könyve, melynek 

 első kiadása 20, ()()() példányban hamarosan elfog-yott s azóta IV-ik kiadása is 

 meg-jelent, s német, sőt angol nyelven is közkézen forog. Egyenesen a néphez szól 

 benne s leírva a madarak szervezetét, az emberhez való viszonyukat, szerepüket 

 a közmondásban, költészetben, jelentőségüket gazdaságunkban, megismertet a védel- 

 mük érdekében foganatos eszközökkel s röviden írásban és képben [»emntatja 

 legnevezetesebb madárfajainkat. Mindezt oly meggyőző, kedves költői felfogással 

 adja, hogy belőle a madarak megismerése és megszeretése széles rétegekbe terjedjen. 

 1905-ben, 70 éves születésnapja alkalmából HERMAN-nak, h;íziünnepet rendezett a 

 Magyar Ornithologiai Központ s egy díszes emléklapot nyújtott át neki mun- 

 katársainak népes gárdája. Pungur Gyula üdvözlő szavaira felelve, a többek 

 közt ezeket az emlékezetes szavakat mondta : „Nem ismerek érdemet, csak 

 kötelességet, a melyet mindenki azon a ponton, a hol működnie kell, képességéhez 

 mérten teljesítsen. Különösen áll ez a kulturális és tudományos köztéren és még 

 inkább szeretett hazánkban, a hol ezer ok teszi szükségessé a kötelesség tízszeres 

 teljesítését, mert hiszen hibánkon kívül több évszázados visszamaradást kell helyre- 

 hoznunk ! Ez utóbbi szempontból tekintve törekvéseimet, eredményeivel éppen nem vagyok 

 megelégedve és csak egyetlen okom vau arra, hogy ne vádolhassam magamat : nem 

 tehettem mindig azt és úgy, a mint és a hogy jónak láttam ; a körülmények, melyek 

 erősebbek voltak nálamnál, alkották az akadályt; én elvégre is csak egy ember 

 vagyok. Egy dolog azonban teljes megnyugvást ad: egyetlen, soha el nem árult 

 czélom az volt és maradt váltig is, hogy hazámnak, nemzetemnek szolgáljak a kul- 

 túra terén, teljes akaraterőmmel és egész szívemmel. Egészen tudatosan kezdtem a 

 küzdelmet két karddal. Az egyikkel a nemzet nyelvén befelé harczoltam, a másikkal 

 idegen nyelven kifelé; az utóbbival — bár csak szerény területen — annak az 

 elismeréséért, hogy van magyar kultúra, mely helyet követelhet és követel is az 

 emberiség egyetemes kultúrájában." 



A 70 éves „öreg úr" önmagához következetesen, vasakaratával belevágja azután 

 a fejszéjét a nagy fába, megírja „A magyarok nagy ősfoglalkozása" 1-ső kötetét 

 (megjelent 1909-ben), majd a másodikat: „A magyar pásztorok nyelvkincsé"-t, 

 mely az elmúlt évben hagyta el a sajtót. 



1905-ben érdemeit a kii', m. Természettudományi Társulat legnagyobb jutal- 

 mának, a SziLY-éremnek, részére való odaítélésével ismerte el. Herman Ottó nagy 

 lelkéhez méltóan fogadta az elismerést, az érmet, mely 30 darab 10 koronás arany 

 súlyának felel meg, köszönettel vette, de a vele járó 200 darab 10 koronás aranyat 

 visszabocsátotta a társulat rendelkezésére, csak 50 — 50 darabot csatolt felesége és 

 a maga nevére a társulatnál letett alapítványához, ezeket a szavakat fűzve elhatá- 

 rozásához : „az, a mi engem a működésre serkentett, a mi irányt adott, lelkesített, 

 az nem mérhető sem aranyak, sem koronák számával, tehát értékével sem, mert 

 annak csak egy jutalma lehet: a híven teljesített hazafias kötelesség tudata, az 

 abból folyó megnyugvás". 



így gondolkozott ő, a vagyontalan, abban a korban, a melyben az aranyborjú 

 imádása uralja az emberiség cselekvése rugóit! 



1907-ben, miután a párisi 1902. évi nemzetközi madárvédelmi egyezményt a 

 magyar törvénykönyv is bevette (1906:1. t.-cz.), Darányi Ignácz dr. földmívelésügyi 



