XXV 



1913 elején gyeng'e szélhűdés érte, úgy hogy a tollat sem forg-athatta. Szívós 

 szervezete azonban leküzdte a bajt s mégis csak megírhatta utolsó, az ősfoglalko- 

 zások körébe tartozó nagy könyvét, melynek 1914 január hóban kelt elöljáró szavait 

 így végzi: „l'lz azonban még nem végbúcsú, mert e szerény kötet után következik 

 a néprajzi és néptani rész. Még most is ki merem mondani : akarum /•' Sajnos, ezt 

 az akaratát a magasabb hatalom meggátolta s e részben élete munkáját nem fejez- 

 hette be. A madártan terén azonban harmonikusan zárta le rendkívüli pályáját. 

 Leróhatta teljesen azt az adósságát Petényi iránt, a mivel neki, serkentőjének, 

 tartozott, a mit részletenkint egész életén át törlesztett. Az utolsó részletet azzal 

 fizette meg, hogy a gyűjtés útján felszaporodott költségből megcsináltathatta ez 

 úttörő jelesünk bronzból öntött emléktábláját. Erre vonatkozik legutolsó kézirata : 

 „IMényi emlékezete'''' czímen. 



Azután egy kegyetlen véletlen végképpen kiütötte kezéből a tollat. 1914. decz 15-én 

 Budapest egyik forgalmas utczakereszteződésén egy teherkocsi elütötte a 80 éves, 

 süket aggastyánt, úgy hogy lába eltörött. Ez azonban még nem lett volna baj. 

 Miután gipszkötést alkalmaztak lábára, hamarosan visszanyerte jó kedvét, sőt Gaal 

 GASZTü^" régi hívének, ki meglátogatta, még tréfálkozva említette: „Ha már csizmát 

 húztak reám, tegyenek reá sarkantyút is". Pár nap múlva azonban felújult bron- 

 chitise és deczember 27-én reggel '/^8-kor szívbéuulás állván be, csendesen elhunyt. 



Nagy lélek szállott el közülünk. Őserő mozgatta mindenkor mindenben. Cse- 

 lekvése, írott és kimondott minden szava a tudományt, a közművelődést, a magyar- 

 ságot szolgálta s a kincsekből, miket a mélységekből kibányászott, csak nemes fémek, 

 miket a vizekből kihalászott, csak igaz gyöngyök kerültek felszínre, a nemzet és az 

 emberiség szellemi vagyonának valóságos ékességei. 



E kincsekből nekünk, kik megtántoríthatatlanul mindig melletted állottunk és 

 a mi kedves madártanunknak oroszlánrész jutott: hála érte felejthetetlen Mesterünk! 



Nemcsak emlékedet őrizzük hü tini szívvel, meghajtva előtte lobogónkat, hanem 

 váltig követni fogjuk, a mit „aere perennius" hagytál reánk örökül, s a mit vég- 

 rendeletszeríien „A madárélet tanúságai" czímíi dolgozatodban az „Aquila" 1913. 

 évfolyamának előljáró czikkében összefoglaltál s a miben a kir. m. Ornithologiai K()z- 

 pont jövőbeli irányát kijelölted. 



Alkotni és építeni fogunk tovább is azokon az erős alapokon, miket leraktál. 

 mert tudjuk, hogy példádat követve és a megmutatott utakon hahuha biztosíthatjuk 

 csak a madártan egészséges továbbvirágzását és ezzel róhatjuk le hah'i poraid és 

 örökéletíx szellemed iránt emberi és hazafias kötelességünket. 



Kőszeg, 1915 február 12-én. 



Aquila XXí. IV 



