LXIX 



Herman Ottónak, egykori kiváló tisztviselőjének — ii Magyar Nemzeti Miizeuni. 



A magyar ősfoglalkozások és természettudományok nagy tudósának ■ — a Magyar Kir. 

 Mezőgazdasági Múzeum. 



Herman Ottónak, a magyar néprajz atyamesterének — a Magyar Néprajzi Társaság. 



Szeretett főnökének — a M. Kir. Ornithologiai Központ. 



Herman Ottónak — a Kir. Magy. Természettudományi Társulat. 



Hírneves tagjának — a Turáni Társaság. 



A koszorúkon kívül az Ornithologiai Központhoz intézett táviratok, levelek és szóbeli 

 kondoleálások megszámlálhatatlan sora fejezte ki azt a mélységes gyászt, a melyet ,Hiírman 

 Ottó halála világszerte támasztott. Álljon ezen a helyen a sok közül csak egynehány ; — 

 mindegyike egy-egy babérlevél Herman Ottó örökéletű emlékfáján. 



Lesújtó gyászukhoz fogadják mélyen érzett fájdalmas részvétemet. A nagynevű 

 tudós és hazafi emlékeit úgy szenteljék meg, hogy őrködjenek alkotásai felett és úttörő 

 munkáját az szellemében folytassák tovább. Dakányi Ionácz. 



ügy érezzük, ide kell iktatnunk azokat a bensőségteljes, meleg sorokat is, melyeket 

 Darányi Ignácz Excellencziája a „Gazdaszövetség" 1915. évi január 2-iki számában írt: 



Emléksorok Herman Ottó halálához. A karácsonyt szegény Herman Ottó még 

 megvárta; gyengéd lelke nem akarta nekünk még szomorúbbá tenni a karácsonyi ünne- 

 peket. De azután nem is várt egy napot sem ; 27-én, vasárnap, örökre elhagyott 

 bennünket. 



Én a czinegéket néztem éppen Dunaörsön ablakomból, midőn rágicsálták a 

 madarak sóját, a faggyút (erre is Herman Ottó tanított meg bennünket). Eközben érke- 

 zett meg Herman Ottó halálának a hire. 



Mintha czinegéim is elcsendesedtek voliia ; érezték talán, hogy a „Madarak atyja" 

 nincs többé. 



Herman Ottó dolgozott utolsó perczéig. Az nap, midőn az általa „hóhérsarkának" 

 nevezett helyen elütötte egy kocsi, küldte meg nekem dedikácziójával együtt legújabb 

 nagy művét az ősfoglalkozásokról, a magyar pásztornyelvről. „Ezt még" — így szólt nem 

 egyszer — „be akarom fejezni". Be is fejezte és azután — elment. Mintha hozzá 

 lettek volna intézve Arany János gyönyörű sorai: „Menj fáradt veterán, egy nemzet 

 látta halálod ; kézben fegyverrel harczban elesni dicső". 



Sok illúziója enyészett el, sok reménye ment füstbe, de a természet csodás biro- 

 dalma madaraival és halaival és ezek mellett az ősmagyarokkal, a pásztorokkal, a 

 halászokkal visszaadta lelkének rugékonyságát és tetterejét. A sors iróniája volt, hogy 

 a nagy madárbarát, az ornithologia megalapítója Magyarországon, nem hallhatta, nem 

 élvezhette a madarak énekét némi jutalmul ; de már azok látása is gyönyörködtette és 

 felvidította őt ! 



Legboldogabb napjai akkor voltak, a mikor a külföld tudományos irodalma az ö 

 révén elismeréssel emlékezett meg Magyarországról. Legboldogabb akkor volt, midőn 

 valamely új művével elkészült. Ma is emlékezem, mily boldogan hozta el nekem a 

 madarak népszerű könyvének legújabb (igen értékesen kiegészített) kiadását. 



Herman Ottó itt hagyott bennünket, de nem ment el anélkül, hogy meg ne érte 

 volna, hogy az a faj, melyet ő oly rajongóan szeretett, a magyar földművelő, a magyar 

 pásztornép mily legendaszerű hősiességgel küzd és harczol a csatatéren a hazáért és 

 szerez világszerte új dicsőséget a magyar névnek. Eletének alkonyára a hanyatló nap 

 még ezzel egy ragyogó biborsugárt vetett. „Nem éltem hiába", ezzel a gondolattal száll- 

 hatott sírjába ! 



Szívéről és jelleméről is rajzolhatnék egy pár megkapó vonást. De a friss hant 

 mellett legyen elég csak annyit mondanom, hogy kemény megjelenése meleg szívet, 

 ritka jellemet takart. Emlékének „Nőttön nö tiszta fénye, a mint időben, térben távozik". 



Ezt a kis babérágat küldöm innen sírjára, hogy a sok koszorú mellett ne marad- 

 janak képviselet nélkül a madarak ligetei, a halak vizei és az ősmagyarok typikus 

 földje, a Csallóköz ! 



Dunaörs, 1914 deczember 28-án. Darányi Ignácz. 



