LXXXIV 



vagyok az utolsó ólö, a ki PETÉNVi-rc emlékezik és a kit atyára, Petényi iskola- 

 társa és adeptusa, vezetett be az oinitholog'iália. 



Petényi atyja, a iiógrádraegyei Ábel-Lehota protestáns lelkésze a maga idejébeji 

 lelkészi körökben kiváló szeiitírásniagyarázó és elsőrangú orientalista hírében állott ; 

 egyetlen fiának, a kit szintén theologusnak szánt, ö adta az első nevelést. A fiú 

 határozott állatkedvel«) volt, ezt a hajlandóságát, mint a sziMjen gyökerezöt. atyja 

 nemcsak megtűrte, de fejlesztette is. 



Az ornithologia iránti specziális hajlama 1808-ban nyert alapot, a mikor a 

 szülői házat elhagyva, a beszterczebányai iskolába lépett, a melynek ifjúsága abban 

 az időben az oologiát művelte. Petényi csakhamar az első helyre került. 1814-ben 

 ezt a szenvedélyét magával vitte Selmeczbányára. Oologiai vizsgálatainak termé- 

 szetes következménye volt, hogy Petényi csakhamar a környék összes madarait 

 ismerte, természetrajzukkal együtt, ismerte triviális nevüket, megkülönböztette őket 

 hangjuk, énekük és tollazatúk alapján; megfigyelte őket a szaljadban, mert 

 fogvatartásuktól idegenkedett, úgy hogy ő volt Magyarország első öntudatos 

 madárvédöje. 



Petényi fejlődésmenetére jellemző az az eset, a mely 15 éves korában történt, 

 a Miikor először hallgatott természetrajzi előadást. Elénk propagandával tekintélyes 

 sereget toborzott, a melyet rábírt, hogy a majálisokon való részvétel helyett inkább 

 erdőben folytasson megfigyeléseket. Tanítója, Severlai, mint felbujtót felelősségre 

 vonta és testi fenyítésre ítélte. Ekkor Petényi így kiáltott fel: „Szent Isten! hát 

 miért tanítanak bennünket természetrajzra, miért oktatnak állatok ismeretére, ha 

 az élők megfigyelése büntetendő, vétkes cselekedet." Ezek a szavak lefegyverezték 

 a tanítót, a ki megmai'adt a dorgálásnál és így társai is megmenekültek. 



Tanulmányait Pozsonyban folytatta, a hol barátságot kötve ii Ijotanikus 

 HEUFFEL-lel, a botanikát kezdte művelni és résztvett Mártim tanár kirándulásain. 

 Mindamellett a madarakról sem feledkezett meg. 



Innen Petényi Bécsbe ment, a hol theologiát tanult. Itt került kezébe a 

 „Wie)i und seine Umgebungen'" czímű mii, a melyet buzgón olvasott, különösen 

 ennek a cs. k. természetrajzi múzeumról szóló fejezetét. Meg volt lepve a gyűjte- 

 mények gazdagságától. 



Kövid idő múlva már Kollár igazgató, Nelmeyer, a két Natterer és az 

 ichthyologus Meckel társaságában tett kirándulásokat. 



Azután hozzálátott ;i nninkához. 1824-ben Budapest, Csaba, Nagybecskerek, 

 Antalfalva és Pancsován át a török határra utazott, a honnan Temesvár, Arad és 

 Budapesten át tért vissza Bécsbe. 



Ezen az úton ífzentmiklósnál túzokcsapatokat, Kígyósnál dögkeselyíiket figyelt 

 meg; Csabán földi kutyákat (Spnlax typhlus) ásatott, a szobában Gallinula pusilla-t, 

 az új templom tetején a vetési varjak és csókák tömegeit figyelte meg; a békés- 

 gyulai fáczánosban késő őszszel a gatyás ölyvet tanulmányozta; visszatértében Kon- 

 dorosnál, deczemberben, hörcsögöt talált, a miből azt következtette, hogy ez a téli 

 álmot alvó állat időnként télen is ébren van. 



Budapestről újra Bécsbe ment, hogy a természetrajzi gyíijteményt tovább 

 tanulmányozza. 



