LXXXVI 



ván(iorg'yülés<'in : utóbbinak 1833-ban Bécsben és 1 í-í43-ban Gráczban tanácskozó 

 gyűlésein előadásokat is tartott, a melyek ÜKEX „Isis"-ének 1833. évi IV., \'. és 

 VI. füzetében jelentek meg. 



Mint czinkotai lelkész, megvetette madár- és emiösgyüjteményének alapját, 

 a mely abban az időben, a mikor Petényi a Nemzeti Múzeum őrévé neveztetett 

 ki, 600 madárl)ól és 30 emlősből állott. Gyűjteményét szekrényestül a Múzeumnak 

 ajándékozta, épp úgy, mint későbbi szerzeményeit. Összeférhetetlennek tartotta, 

 hogy mint a Múzeum őre, magángyűjteménye is legyen. Gyűjteményének leg- 

 nagyobb része sajátkezű preparátuma volt, minthogy alaposan értette és gyakorolta 

 is a preparálást Ebben az irányban is élénk propagandát fejtett ki barátai és 

 iskolatársai körében, a kiket arra ösztönözött, hogy a becsesebb tárgyakat a Nem- 

 zeti Múzeumnak engedjék át, a mi tekintélyes gyarapodást jelentett. 



Életrajzírója, Kubinyi Fkrexcz, ekként foglalja össze Petényi jellemét: „Miként 

 a rábízott gyűjteményeket lelkiismeretesen gondozta és mint hivatalnok hivatásának, 

 mint hazati kifogástalan hazafiságának megfelelt, úgy a magánéletben is, mint 

 ember, teljesen megfelelt erkölcsi kötelességének." 



Petényi életének azonban árnyékoldala is volt ; élete végefelé testi bajai mellé 

 irigy támadások is járultak, a melyek najtjait megkeserítették. Megtört életerővel 

 megérte még azt az időt, a melyet Tompa a gólyához intézett szavaival így bélye- 

 gez meg : 



Beszéld el ah . . .! hogy . . . gyalázat reánk 



Nem elég, hogy mint tölgy kivágatánk. 



A kidűlt fában őrlő szií lakik . . . 



Testvért testvér, apát fiú elad . . 



Miután a szabadságharezot legyőzték, olyan ivadék nyomult előtérbe, a melyben 

 semmi nemesebi) hajlandóság nem élt, és ez mint mindenkinek, úgy PETÉNYi-nek 

 jellemét is mélyen érintette. 



Szívében keserűséggel halt meg Petényi 1855 október 5-én, nem hagyva 

 maga után családot, mert mint hivatásának apostola, magános életet élt. Ravatala 

 körül ott állottak barátai és tisztelői ; a kiknek leghivatottabbja, az abban az 

 időben még ^^esíz evangélikus egyházközség lelkésze, Székács József tartotta a 

 megható gyászbeszédet. E gyászbeszéd lényege ugyanaz, mint a síremlékére vésett, 

 ugyancsak Székács fogalmazta következő sorok : 



„Az Úrnak és a Természetnek lift és avatott papja volt, míg élt; az Úrnak élete 

 tavaszát áldozta föl s azért üdvösséget nyert ; a Természetnek életnyarát aján- 

 lotta fel és nyomort aratott ; az Urnák imáit hozta áldozatul, a Természetnek — 

 önmagát." 



A Magyar Tudományos Akadémia részéről nem kisebb férfiú, mint Toldv 

 Ferencz mondott emlékbeszcdet Peténvi-i-őI 1855 október 29-én, teljes mértékben 

 méltatva a férfiú és a természetvizsgáló érdemeit és ismertetve életének folyását, 

 a mely korán ért véget. 



Ennek az életnek tragikuma azonban irodalmi hagyatékának sorsában áll. 



