12 



A National-Museum gyűjteményében levő 

 pulykakoponyákat illetőleg elsősorban meg 

 kell jegyeznem, hogy a 13n24. számú a .1/. 

 (). me.rirana széttagolt koponyája (mandi- 

 bulával) ; majdnem teljesen megegyezik az 

 Aijriochans ocellata koponyájával, csupán a 

 lialántékgödrök valamivel mélyebbek és körül- 

 határoltaljbak a yucatan pulykánál ; könnyen 

 meglehet azonban és valószínű is, hogy ez 

 a variáczió ugyanazon faj más egyéneinél is 

 előfordulhat. Hasonló észlelhető a 19684. számú 

 vadpulyka koponyán (2 Meleagris?). A vad- 

 pulyka mindezen koponyáin a lacrymalis cson- 

 tok nagyobbak és hegyesebbek, mint az A. 

 ocellata-iìà], mig az állkapocs különböző angu- 

 laris nyúlványai a mi vadpulykánknál rövi- 

 debbek és vékonyabbak. 



A 9695. számú (teljes) koponya egy öreg 

 hím pulykáé; jellemző vonásai pontosan meg- 

 egyeznek az Afjrioeharis ocellata-éval, csak 

 egyben különböznek, a mi könnyen észre- 

 vehető és ez az, hogy a Meleagris-naX a koponya 

 hátsó része kissé egyénibb, a mit a parietalis 

 mező és a nyakszirtcsont felső részének ki- 

 emelkedései okoznak. Ez azonban a puly- 

 káknál általában véve nagyon variál. 



A 4995. számú példány egy öreg liim vad- 

 pulyka koponyája ; lényeges bélyegeiben ez 

 is megegyezik az Aí/riocharis koponyájával. 



Arra már utaltam, hogy az Agriocliaris ma- 

 xillo-palatinumjai tökéletesebben csontosod- 

 lak el és hosszabbak az összes vadpulykáknál 

 [Melear/ris] ; szabad végeik a koponya közép- 

 vonalában találkoznak (Nr. 9695). 



A Puyé-ben talált tizenkét (12) Meleagris- 

 koponya megerősíteni látszik előbbi állításaim 

 némelyikét, tízemlélhetővé teszik ugyanazon 

 faj különböző egyéneinek variaczióit. Mutatják, 

 hogy az „interorbitalis septum" a felnőtt pél- 

 dányon nem üreges, hogy néhány öreg és 

 fiatal madáron a squamosus és frontalis nyúl- 



szomszédos házak törmelékeinek keverékéből állott. 

 Bizonyítékok vannak arra. hog-y ez a temetkezőhely 

 állandóan használatban állott, mert sok megroűgált 

 emberi csontot találtak közel a felszínhez, a melye- 

 ket nyilvánvalólag kidobáltak a sírokból, hogy 

 helyet nyerjenek az új hullák számára. Ezért nem 

 lehetett a mélység alapján Die^'határozni az állati 

 csontleletek relativ korát, minthogy a felszínen talál- 

 tak valószínűleg egykorúak a mélyen, közvetlenül a 

 sziklán találtakkal". 



First, as to the turkey skulls in tlie Na- 

 tional Museum Collection, it is to be noted 

 that No. 13924 represents a disarticulated 

 one (with mundiblej of ,1/. //. mciirann : it 

 agrees almost exactly with niy skull oi Agrio- 

 charis ocellata, only in the Yucatan turkey 

 the „crotaphgte fossae" are somewhat deeper 

 and better defined ; but even this variation 

 might, and very likely does, occur in indi- 

 viduals of the same species. This was likewise 

 the case with respect to the wild turkey 

 skull numbered 19684 (9 Meleagris?). In all 

 these skulls of wild turkeys the lacrymal 

 bones are larger and more pointed than in 

 A. ocellata, while the several angular pro- 

 cesses of the mandible are shorter and slimmer 

 in our wild turkeys. 



Skull No. 9695 is of an old male wild turkey 

 (complete) ; its characters correspond exactly 

 with those of Agriorharis ocellata, there being 

 but one slight noticeable difîerence, and that 

 is, in the Meleagris the hinder portion of the 

 cranium is a little more individualized, being 

 made apparent by a prominence of the parietal 

 area and the upper part of the occiput re- 

 spectively ; but there is great variation in this 

 matter among turkeys generally. 



No. 4995 is another wild turkey skull from 

 an old male, and it, too, agrees, in all of its essen- 

 tial characters, with the skull of Agriocharis. 



As I have already pointed out, the niaxillo- 

 palatines are more completely ossified and 

 longer in all wild turkeys (Meleagris) than in 

 our subject, and their free ends meet in the 

 middle line of the skull. (See No. 9695.) 



The twelve (12) Puyé crania of Meleagris 

 tend to confirm several of the statements 

 iuade in previous paragraphs ; they exemplify 

 the variations existing in different individuals 

 of the same species ; they point to the fact 

 that the „interi irbital septum" in adults pre- 

 sents no vacuities in it ; that in some old 



an accumulation of refuse from the adjoining build- 

 ing. There was evidence of the constant use of the 

 plot for reburial ; many badly decayed human bones 

 being encountered near the surface, which had evi- 

 dently been thrown out in their excavations for new- 

 graves. Thus it was not possible to determine the 

 relative age of the animal bone deposits from the 

 depth at which they were found, as those found near 

 the surface were probably as old as those recovered 

 from the surface of the underlying rock itself." 



