25 



Az Aíjriocharis oct'?Za/rt-medeuczecsont első 

 három csigolyájániik liosszú harántnynlváiiyai 

 kifelé és felfelé állnak, külső nyúlványaikkal 

 összenőnek a csipőcsont belső felületével. 

 A következő negyedik csigolya nagyon rövid, 

 vastag harántnyúlványai egyenesen kifelé áll 

 uak és mindkét oldalon a csipőcsont falára 

 támaszkodnak. Ezek a nyúlványok határolják 

 elől a medenczeüreget és a keresztcsont teste, 

 úgyszintén a belső neuralis csatorna ezen a 

 ponton a legszélesebb. Az izvápákon túl gyor- 

 san szűkül és kisebbedik. 



Az A/jriocharis ötödik medenczecsigolyá- 

 jának harántnyúlványai majdnem teljesen el- 

 sorvadtak : mindezekben megegyezik a do- 

 mestikált fehér hollandiai pulykával. Ezzel 

 szemben feltűnő, hogy a vadpulyka (M. q. 

 silvcslris) negyedik és ötödik medenczecsigo- 

 lyájának harántnyúlványai erősek és a csipő- 

 csonti falakra támaszkodnak, úgy hogy ennél 

 a vadpulykánál az ötödik medenczecsigolya 

 áll a valódi medenczeüreg elején. Ez a ke- 

 zeim között levő mind a tizennégy M. g. sil- 

 rcstris medenczéjén igy van. A legfeltűnőbb 

 az, hogy egy domestikált pulyka ebben a 

 részletben az Agriocliaris-sai egyezik meg és 

 nem azon törzszsel, a melyből származik. A 

 morphologiai alakulat ezen kivül nem hat ki a 

 csigolyák számára, a melyet minden meden- 

 czén tizenhétnek találtam, a mint már emlí- 

 tettem is. 



A pávaszemes pulyka 5 — 10., a vadpulyka 

 [Melvagris) 6 — 10. medenczecsigolyájának ol- 

 dalnyúlványai felfelé állnak és fent a közös 

 csontfalat tartják; ezeken a csigolyákon mind- 

 két oldalon 2 — 2 idegnyilás van, ezenkívül 

 mindkettő felett még egy kis nyilas található. 



A 10 — 13. csigolyákon újra fellépnek a 

 harántnyúlványok; /,//(■/(' és felfelé állnak és 

 mindkét czipőcsont belső szélére támaszkod- 

 nak. Az Agrioeharis-nä\ és a fehér hollandiai 

 pulykánál a csipőcsonttal erősen összenőttek, 

 a vadpulykánál [Melengri^) azonban a me- 

 dencze-keresztcsoüt és a csipőcsonti szél csak 



AquUa XXI. 



In Aqriocharis ocellata the leading three 

 vertebrae of the pelvic sacrum have their 

 transverse processes extending upwards and 

 outwards, to fuse, by their outer extremities, 

 with the inner surface of the ilium. In the 

 next vertebra following — or the fourth — we 

 find very short, stout, transverse processes that 

 extend directly outward, to abut against the 

 iliac wall on either side; these are the proces- 

 ses that limit, anteriorly, the pelvic basin, 

 and it is at this point that the body of the 

 sacrum is the largest, as is also the neural 

 canal within it. It speedily diminishes in caliber 

 and bulk after passing the acetabulae. 



To i-eturn, we find the transverse proces- 

 ses of the fifth of the pelvic vertebrae in 

 Agriocharis to be almost completely aborted, 

 and up to include these, the arrangement 

 agrees with what we find in the pelvis of 

 the domesticated White Holland turkey ; but, 

 strangely enough, in the wild turkey {M. g. 

 silvesfris) the transverse processes of both the 

 fourth and fifth pelvic vertebrae are, as equally 

 stout braces, thrown out to meet the iliac 

 walls at this point; so that in this wild turkey 

 it is the fifth pelvic vertebrae that stands at 

 the commencement of the true pelvic basin. 

 There is not an exception to this in the four- 

 teen pelves of Meleagris g. silvestris at hand. 

 What is most remarkable here is, that a 

 domesticated turkey should agree in this parti- 

 cular with Agriocharis and not with the slock 

 from which it was derived. Moreover, this 

 arrangement makes no difference with the 

 number of vertebrae found in any of the 

 pelves, which, as I say, is seventeen. 



From five to ten in the Ocellated turkey — 

 six to ten in the wild turkey (Meleagris) — the 

 pelvic vertebrae have their lateral processes 

 thrown almost directly upwards to support 

 the common osseous wall above, and in these 

 vertebrae the exits of the nerves, on either 

 side, are double, one minute opening being 

 above the other in any case. 



From the tenth to thirteenth vertebrae the 

 transverse processes are in evidence again, 

 they being thrown upwards and outwards to 

 abut against the inner border of either ilium. 

 To this latter they become firmly fused in 

 Agriocharis and in the White Holland turkey, 

 while in the wild turkey {Meleagris) there 

 is but mere linear contact between the pelvic 



4 



