26 



vonalban érintkezik a jelzett ponttól kiin- 

 dulva a hátsó véfíii;. 



A tizmiiegijedik niedcnczecsigolya diapo- 

 pliysisei vastagok és erősek ; vízszintesen 

 nyúlnak a csipőcsontok felé és ezáltal hátul 

 határolják a valódi niedenczeüreget. Ezután 

 következik a három uro-sacralis csigolya, a 

 melyek Agriochains-i\ä\ széles, lapos, külső 

 részükkel egymással összenőtt harántnyúlvá- 

 nyokat viselnek ; ezek az összeforradt csigolyák 

 zárják le az összenőtt medenczecsontot. A fehér 

 hollandiai pulyka utolsó uro-sacralis csigolyáján 

 jól látható a következő csigolyával való egye- 

 sülésnek vonala. 



A Meleagridae-genua medenczéjének valódi 

 keresztcsigolyáit nagyon nehéz megállapítani. 

 Valószínűleg a tizedik és tizenegyedik tekin- 

 tendő ilyennek, a melyek majdnem az ízvá- 

 pákkal szemben feküsznek és a melyeknek 

 diapophysisei a leghosszabbak (41. ábra). 



Csupán négy valódi farkrsigolga van jelen 

 egy középnagyságú, hegyes j)ygostyl-\a\. 11a 

 ezeket egymáshoz illesztjük, úgy látszik, mintha 

 a harmadik elveszett volna. A farkcsigolyák 

 csigolyateste kicsiny, a neuralis tövisek ki- 

 véve a nagyokat, hegyükön kettéosztottak, 

 a diapophysisek elsősorban kifelé és csak 

 ezután nyúlnak lefelé. A pygostyl mellső, felső 

 és alsó szegletei a pávaszemes pulykán szin- 

 tén kettéosztottak. A fehér hollandiai pulyka 

 csontvázán négy szabad és egy ötödik fark- 

 csigolyát találtara, a mely utóbbi össze van 

 nőve a nagy, megnyúlt, hátsó végén megvas- 

 tagodott és hegyes pj'gostyl mellső végével. 

 A pygostyl distalis vége közelében, felső szé- 

 lén előrenyúló kicsiny, éles nyúlványt hord. 



Idézett könyvemben (Bulletin 130.) közöl- 

 tem már, hogy az U. S. National Museum 

 felállított pulykacsontvázán „hat szabad fark- 

 csigolyát és egy hosszú, hegyes pygostyl-f 

 találtam. 



A szegyesont és vállöv (III., VII. és VIII. t.): 

 A pulykák szegycsontja és vállöve morpho- 

 logiailag ugyanúgy variál, mint vázrendszerük 

 többi része ; ez alól a szabály alól valószínű- 

 leg az Agriocharis sem kivétel. 



A pávaszemes pulyka kezeim között levő 

 szegyesontján lövés okozta sérülések láthatók, 



sacrum and the iliac border, from tlie |)oint 

 named to its termination posteriorly. 



The diapophyses of the foiirteenlh pelvic 

 vertebra are stout and strong, being thrown 

 out horizontally to the ilia, forming, as they 

 do, the posterior boundary to the true pelvic 

 basin. Then folltiw the three uro-sacral ver- 

 tebrae which have, in Agriocharis, broad. Hat 

 transverse processes that are in contact at 

 their outer extrenaities, while at the same 

 time, by common fusion, they form the ter- 

 mination of the consolidated pelvic sacrum. 

 The last one of these in the White Holland 

 turkey — though united with the one next in 

 advance of it — plainly shows the lines of its 

 joining. 



As to which are the irue sacral vertebrae 

 in any of the pelves of the Meleagridae it is 

 not easy to say. Perhaps it may be the tenth 

 and the eleventh, which have the longest 

 diapophyses and are situated nearly opposite 

 the acetabulae. (Fig. 41.) 



Coming to the true caudal vertebrae, I find 

 but four of these, together with a not very 

 large, pointed pygostyle. Upon articulating 

 these, it would look as though the third one 

 had been lost. In them the centra are small ; 

 the neural spines, save the large one, are 

 Ijifurcated at their apices, and the diapophyses 

 are first directed outwards, and ultimately 

 outwards and downwards. The antero-superior 

 and antero-inferior angles of the pygostyle 

 are likewise bifurcated in the Ocellated turkey. 

 With the skeleton of the White Holland tur- 

 key I find four free caudal vertebrae and a 

 fifth one solidly coossified with the forepart 

 of the large elongate and posteriorly thickened 

 and pointed pygostyle. Not far from its distal 

 end on its upper border, this last has a sharp 

 little process directed forwards. 



In Bulletin 130 (cited above) I record the 

 fact that the mounted skeleton of the turkey 

 in the U. S. National Museum has „six free 

 tail vertebrae, and a long, pointed pygostyle". 



The sternum and shoulder girdle (Plates 

 III. VII and VIII) : Turkeys vary in the matter 

 of the morphology of their sterna and shoulder- 

 girdles, as they do with respect to other parts 

 of their skeletons, and to this rule Agrio- 

 charis probably forms no exception. 



The sternum of the Ocellated turkey at 

 hand presents the results of a gunshot wound 



