27 



a melyek a taraj felső és a szegycsont mellső 

 részét sértették meg ; a sérülés azonban nem 

 oly nagy terjedelmű, hogy lehetetlenné tenné 

 a csont leírását (III. tábla, 17. ábra). A páva- 

 szemes pulyka szegycsontját a fehér hollan- 

 diai pulyka ép és vele in situ kapcsolt váll- 

 övével, egy a N. Y. City-i Fulton-Marktról 

 eredő doniestikált öreg liim pulykáéval (Coll. 

 U. S. Nat. Museum Nr. I1Í866) és a new 

 mexico-i Puyé-gyüjtemcny mintegy tíz (10) 

 többé-kevésbbé sérült csontjaival hasonlítottam 

 össze, a melyeknek rajzai jelen dolgozat III. 

 táblájának 15 — 16. ábráin láthatók; de egyéb 

 anyagot is használtam. 



Az összes Meleagridae-ísiiok szegycsontja 

 tipikus tíjúkféle-szegycsont, a milyent a La- 

 gopus, fürj, Ortalis, Crax, Pavo és sok, az 

 egész földön elterjedt rokon genuson látunk. 

 Ez alól az általános szegycsont-tipus alól nem 

 képez a középamerikai pulyka sem kivételt. 

 Mindezeknél a madaraknál a szegycsonti taraj 

 elől többé-kevésbbé mély, rendesen nagyon 

 mély, elölről iiátrafelé fokozatosan lejtős. 

 Oldalsó kardnyúlványai (processus xyphoidalis) 

 sajátságos alakúak, megnyúltak; a nagy, hegyes 

 manul)riumot alapján haránt irányban nagy, 

 subcircularis nyílás lyukasztja át. Ez a szegy- 

 csont rendes alakja a tyúkszerű madaraknál, 

 a nagy és kis fajoknál egyaránt. Különböző 

 tyúkféléknek szegycsontjait közöltem Osteology 

 of Birds ez. könyvem (Albany Museum Bull.) 

 tábláin, pulykacsont azonban nincs köztük. 



Az Agriocharis mindezekben a jellegekben 

 megegyezik a vázolt típussal. Szegycsonti 

 taraja elől nagyon mély, szélének alsó fele 

 éles, mellső felében minél közelebb ér a manu- 

 brium alapjához, annál jobban szélesedik 

 A pulykák szegycsonti taraja mellső szélének 

 felső fele elölről nézve rendesen be van metszve ; 

 kétségtelenül így van ez a pávaszemes puly- 

 kánál is. Ezt azonban nem állíthatom tényként, 

 mert a csontnak ezt a részét a lövés szét- 

 roncsolta. A szegycsonti taraj mellső bemet- 

 szésének középvonalál)aii az éles szél fűré- 

 szesen kiemelkedő vonalban folytatódik a 

 manubrialis alapig. 



that has torn away some of the upper part 

 of the carina anteriorly and tiie forepart of 

 the body of the bone ; the injury, however, 

 has not been sufficiently extensive to spoil 

 tlie bone for the purposes of description (Fig. 

 17, PI. 111). There are at hand, for compa- 

 rison with this bone of Agriocharis, the ster- 

 num of the White Holland bird, frequently 

 referred to above ; a perfect sternum with 

 shoulder-girdle attached in situ of an old 

 male domesticated turkey (No. 12866, Coll. 

 U. S. National Museum ; Fulton Market spe- 

 cimen, N. Y. City); some ten (10) sterna, all 

 more or less imperfect, from the Puyé collec- 

 tion. New Mexico, examples of which are 

 shown in Figs. 15 and 16 of Plate 111 of 

 the present paper, and other material. 



All the Meleagridae possess the typical 

 sternum of the Gallinae as seen in C4rouse, 

 Quails, Guans, Crax, Pavo, and their allies 

 in numerous genera, distributed all over the 

 world. To this general pattern this Central 

 American fowl forms no exception. In such 

 birds the keel of the bone is more or less 

 deep anteriorly, usually very deep, and slopes 

 away gradually from before backwards. The 

 lateral xiphoidal processes are peculiar in 

 form and flaring, and the big, pointed manu- 

 brium is pierced transversely by a large, sub- 

 circular foramen at its base. This is the 

 common style of the bone whether the galli- 

 naceous bird examined be a large or small 

 species. Figures of the various sterna of the 

 Gallinae are to be found on the Plates in my 

 Osteology of Birds (Albany Museum Bull.), 

 but tiiere are unfortunately 110 turkeys there. 



In all these characters Agriocharis distinctly 

 agrees ; for we find the keel to its sternum 

 very deep anteriorly, the lower half of the 

 border in front being sharp, while above it 

 becomes broader and broader as the base of 

 the manubrium is neared. Turkeys, as a rule, 

 have this upper half of the anterior border 

 of the keel mesially grooved from above, 

 downward, and this is doubtless the case in 

 the Ocellated turkey, — a fact I cannot state 

 with certainty here, as that jiart of the bone 

 is shot-mutilated. In the middle line of this 

 anterior carinal groove there is a continua- 

 tion of the sharp border below, uiiward to 

 the manubrial base, as a roughened, raised 

 line. 



4* 



