33 



A fehér hollandiai pulyka hollóorrcsontjá- 

 nak legnagyobb hossza 109 mm és ez a csont 

 már igen nagy pulykától való (No. 18856, 

 Coll. U. S. Nat. Mus.) ; az Agrioelidris holló- 

 orrcsontjának tengelye csak 9.'5 mm hosszú, 

 elóre bocsátom a/.onl)an, iiogy ennél a fajnál 

 ugyanoly nagyok az ivari és korkülönbségek, 

 mint a Meleui/risnàl (Vil. tábla, 33., 3t). álira). 



A mi példányunk hoUnorrcsontja, épp úgy, 

 mint az összes többi Meleaf/ridaf fajoknál, 

 nagy és feltűnően erős csont, a mely jellegei- 

 ről könnyen felismerhető. 



Alakja szerint egyenes, szára és szegycsonti 

 vége elől hengeres, hátul lapos. Mellső felü- 

 letén erős hosszanti vonal, a hátulsón finom 

 ferde izom-tapadó vonalak emelkednek ki. 

 Szegycsonti vége nem nagy felületű, szegletein 

 nincsenek apophysisek. A szegycsont holló- 

 orrcsonti barázdájával való izesülésre a holló- 

 orrcsont szegycsonti végének közepén horog- 

 alakú izületi felület szolgál ; a horog alapja 

 a belső szögben fekszik. A külső szögön egy 

 kicsiny, csökevényes nyúlvány látható. 



A hüllóorrcsont szegycsonti végének hát- 

 lapján az összes pulykáknál egy nagy, ovális 

 légnyílás nyílik, a melynek főtengelye rend- 

 szerint párhuzamos a csont szárával vagy 

 attól csak kevéssé tér el. (V. ö. VII. tábla, 

 31. és 33. ábra.) 



A sok más madár hollóorrcsontjának felső 

 vagy clavicularis végén található légnyílás 

 itt úgy látszik sohasem fordul elő. 



A hollóorrcsont felső vagy clavicularis vége 

 egyéni és zömök fejben végződik, a mely az 

 izeit csontvázon felfelé és befelé áll. A nagy 

 „glenoidalis üreg'-nek mintegy kétharmadát 

 a hollóorrcsont alkotja, ezenkívül egy nagy 

 ferde felület szolgál a lapoczka ízülésére. 

 Elölről nézve a csontfejet, kerülete siibcircu- 

 laris és lapos ; szélének alsó oldalán kis 

 mellső-hátsó irányban fekvő szűk felület szol- 

 gál a villacsoiiltal való ízesülésre. Izesült 

 helyzetben a három csont képezte nyílás 



Aquila XXI. 



The extreme height of a coracoid in the 

 big White Holland equals but 109 millin\eters, 

 and that skeleton belonged to a very large 

 turkey (No 1885G, Coll. U. S. Nat. Mus.), 

 the length of the corresponding c.firacoidal 

 axis in the case of Ayriocliai'is- reaching only 

 93 millimeters ; but 1 anticipate that there are 

 just as many differences, due to sex and age, 

 in this species as there are in the case of 

 Meleagris (PI. VII, Figs. 33, 36). 



As in all other Meleafpidae, then, the 

 (■oracoid in our subject is a big and conspi- 

 cuously stout bone, possessing characters by 

 means of which it is easily recognized. 



In form it is very straight, the shaft and 

 sternal extremity being rounded anteriorly, 

 and Hat upon posterior aspect, a longitudinal 

 raised line marking the former surface, and 

 fine, oblique muscular lines the latter. Its 

 sternal extremity is but very moderately ex- 

 panded, with practically no apophyses at the 

 angles. A claw-shaped articular facet for the 

 „coracoidal groove" on the sternum has a 

 mesial situation on the sternal end of the 

 bone, the base of the claw being situated 

 at the inner angle. A small, in fact rudi- 

 mentary, process is at the outer angle. 



At the back of the expanded sternal end 

 of tills coracoid — indeed, in the case of the 

 coracoids of all turkeys — there is a big, 

 oval, pneumatic foramen, its long axis having 

 the same direction as the long axis of the 

 shaft of the bone in most cases, or in any 

 case departing but little therefrom. (Compare 

 Figures 31 and 35 of Plate VII.) 



There never appear to be any pneumatic 

 foramina at the upper or clavicular end of the 

 bone at all, as there are in so many other 

 birds. 



We find, at the upper or clavicular end of 

 the bone, a thoroughly individualized and 

 massive head, which, in the articulated skel- 

 eton, is directed upwards and inwards. 

 About two-thirds of the large „glenoid cavity' 

 is furnished by the coracoid, in addition to 

 which there is a big, oblique facet for the 

 scapula. Mesially, the termination of the head 

 of the bone is subcircular in outline and flat, 

 there being at the under side of its rim a 

 small, antero-posteriorly situated, narrow facet 

 for articulation with the os furcida. When 

 thus articulated, the forameli triosscum is very 



