36 



A legnagyobb példányoknál mind és a leg- 

 kisebb példányok nagyobb részén a szár a 

 felkarcsont hosszához viszonyítva nagyon vas- 

 tag, a sigmoidalis hajlás pedig erős. A fehér 

 hollandiai pulyka és az Agriocharis humeru- 

 sának szára a csont hosszálioz viszonyítva 

 nagy, a sigmoidalis hajlás mindkettőnél erős. 



A pávaszemes pulyka felkarcsontjának jel- 

 legei azonosak a Meleagris-éhtú ; minden 

 esetleges különbség csak jelentéktelen és 

 figyelmet sem érdemel. 



Az összes pulykák felkarcsontjának végei 

 zömökek és egyéni vonásaik jól észre- 

 vehetők. A csont ízülő feje pl. markánsan 

 kiáll, heniiellipsoid alakú és sima ; ízületi 

 felülete nagykiterjedésű. 



A jól kifejlődött radialis horda (radial crest) 

 horizontálisan rövid, széle mindvégig dom- 

 ború. Az ulnaris oldalon levő fossa pneumatica 

 nagy, kiálló szélei magasak. Ennek tövén 

 nagy elliptikus légnyílást találunk; a felkar- 

 csont ugyanis nagyon pneumatikus. A sing- 

 csonti dudor (tid/erositas idnaris) és a felkar- 

 csont feje (caput humeri) között mély, nagy- 

 felületű bevágást (incisiira capitis) látunk, a 

 melyet túlnan a feltűnő középdudor(^M/;(TC7(ÍM?H 

 medium) határol. A csont szárának felülete 

 sima ; a tápláló nyílás (foramni nntritivum) 

 a legszéleselib liátizom (m. laiissimus dorsi) 

 hosszúkás, orsóalakú tapadási felületének 

 közepe alatt nyílik. A csont distalis végének 

 singcsonti és orsócsonti görgője (trochlea 

 ulnaris et radialis) igen nagy, itt is megvannak 

 a felkar és alkar (brachium et antibrachium) 

 bizonyos izmainak eredésére és tapadására 

 szolgáló gödrök és dudorodások. 



Ez a leírás és a IV. és V. táblák ábráinak 

 tanulmányozása a pulykák felkarcsontjának 

 mor|)hülogiáját teljesen elénk állítja. 



A karcsontok variáczióinak megismerése 

 után várható, hogy ugyanez észlelhető az 

 orsó és singcsontlian is (radius et ulna)^ a 

 miben nem is csalódunk. A puyé-i anyagban 

 mintegy 32 radius és kb. ugyanannyi ulna 

 van, a melyek — ivar és kor szerint — mind 

 variálnak a csont hosszában, a szár vastag- 



In the larger specimens, and in the majority 

 of the smaller ones, the caliber of the shaft 

 is very large tor the length of the l)one, and 

 the sigmoid curve to it is pretty well marked. 

 In the case of the White Holland turkey, the 

 shaft is very large for the length of the bone, 

 and this is nearly as true for Agriocharis, in 

 both of which there is a decided sigmoid 

 curve to be observed. 



The characters to be found in the humerus 

 of the Ocellated turkey are practically iden- 

 tical with the corresponding ones as we find 

 them in Meleagris : indeed, any departure we 

 might discern would be very insignificant and 

 barely worthy of notice. 



All turkeys have the extremities of the 

 humerus bulky, and the individual features 

 very pronounced. For example, the articular 

 head of the bone is markedly prominent, 

 smooth, hemi-ellipsoidal in form, and of exten- 

 sive surface for articulation. 



The radial crest, though well developed, 

 is short, horizontal, and with convex border 

 throughout. On the ulnar side, the „pneumatic 

 fossa" is extensive, with prominent, raised 

 border. At its base there is no large, elliptical 

 pneumatic opening, for this bone enjoys |)iieu- 

 maticity to a high degree. Between this ulnar 

 tuberosity and the caput humeri there is a 

 deep and extensive incisura capitis, bounded 

 beyond by a conspicuous tuberculum meilium. 

 The surface of the shaft is smooth, and the 

 nutrient foramen jiierces it just a short dis- 

 tance below the middle of the elongate, spindle- 

 shaped area for the insertion of the latissimus 

 dorsi muscle. At the distal extremity the 

 trochleae ulnaris and radialis are large, while 

 we find there likewise the usual depressions 

 and tubercles for the origin and insertion of 

 certain muscles of the brachium and anti- 

 brachium. 



With this description and a study of the 

 figures presented on Plates IV and V of this 

 paper, the morphology of the meleagrine hume- 

 rus may be fully appreciated. 



As one would naturally expect, after noting 

 the variations in the arm-bone, that there 

 would be others as great in the radius and 

 uhia, and we are not disappointed in this. 

 There are, in the Fuyé collection, some 82 

 radii and about the same number of ulnae ; 

 they vary in the matters of length, caliber 



