37 



ságában és végeiuek hajliisában és kifejlő- 

 désében. 



A fehér hollandiai pulyka orsó- és singcsontja 

 relatíve meglehetős rövid és feltűnő erős, 

 különösen az ulna. Hajlásúknak nagysága, 

 főként a radiusé, nem a rendes. Végeik meg- 

 lehetős fejlettek és valamivel nagyobbak az 

 eddig vizsgált pulykákénál. 



Az Agriocharis oceUatn-nnk szintén erős 

 ulnája és meglehetős erős radiusa van ; az 

 ulna 129 mm, a radius csak 114 mm hosszú 

 és csak kevéssé ívelt. Az ulna szárán a má- 

 sodrendű evezőtollak csévélnek szemölcsei 

 gyenge fejlettségűek, ezzel szemben a fel- 

 karcsont görgőjének ízülésére szolgáló felület 

 — miként a többi Meleagridae-îtyioknâl — 

 nagykiterjedésű. 



Áttérve 'a puyé-i prehistorikus pulykacson- 

 tokra, meg kell jegyeznem, hogy ezeknek a 

 vadpulykáknak {M. galloparo) ulnája és ra- 

 diusa ugyanolyan jellegű, mint a ma élő 

 fajoké; bár nem hosszabb, a vadpulyka ul- 

 nájának szára mégsem oly erős, mint a 

 domestikált fehér pulykáé és aránylag nem 

 is olyan erős, mint az Agriocharis oeellata-é. 

 Proximalis vége közelében oldalt össze van 

 nyomva, a mi a distalis vég felé haladva, 

 fokozatosan megszűnik. A szemölcsök csaknem 

 teljesen hiányoznak, megvan azonban a szár 

 hosszában a radialis oldalon végigfutó izom- 

 tapadó vonal. 



A puyé-i anyag leghosszabb ulnája 151 

 mm, a legrövidebb 115 mm. Ez utóbbin 

 semmi jel sem mutat arra, hogy fiatal pél- 

 dány maradványa volna. A radiusok hossza 

 128 — 107 mm között ingadozik. 



A két kéztőcsontról [nlnure et radiale) 

 nincs különösebb mondanivaló; ezek az ösz- 

 szes pulykánál jól fejlettek; a Meleagridae- 

 genusban olyan jellegűek, mint a többi nagy 

 tyúk-féle madárnál. 



AMeleagridae-genns kézvázát képező csontok 

 jól láthatók a VI. tábla 29. és 30. ábráján. 

 Ugyanott látható a fehér hollandiai pulyka és 



of shaft, curvature, and development of extrem- 

 ities, all depending, as before, on sex and age. 



In the White Holland turkey the ulna and 

 radius are relatively rather short, conspicuously 

 stout — especially the ulna — and do not 

 exhibit quite the usual amount of curvature, 

 particularly the radius. Their extremities are 

 largely developed, somewhat bigger, in fact, 

 than in the case of any other turkey now 

 being examined. 



Agriocitaris ocellata likewise has a stout ulna 

 and fairly stout radius ; the former has a length 

 of some 129 mm., while the latter measures 

 in length but 114 mm., and is but slightly 

 curved. On the ulnar shaft the papillae for 

 the quill-butts of the secondary feathers of 

 the wing are but moderately developed, while 

 the articular surface for the humeral trochleae 

 is very extensive, as it is in other Mdeagridae. 



Passing to the Puyé collection of bones of 

 jirehistoric turkeys, we are to note that in 

 those wild birds (M. gallopavo) the ulna and 

 radius had the same characters as they now 

 possess in the existing species. Although, 

 while not a little longer, the shaft of the ulna 

 of the wild turkey is not as stout as it is in 

 the domesticated White Holland one, nor 

 proportionally as stout as it is in Agriocharis 

 ocellata. Laterally, near its proximal end, it 

 exhibits some compression, and this very 

 gradually disappears as we go toward the 

 distal end. The „papillae" are nearly absent, 

 while there is a conspicuous muscular line 

 running longitudinally down the shaft on the 

 radial side. 



Int he Puyé material the longest ulna meas- 

 ures 151 millimeters, and the shortest but 

 115 millimeters, — the latter exhibiting no 

 evidences of having belonged to the skeleton 

 of a young individual. So, too, for the radii, 

 they run, in the matter of length, from 128 

 to 107 millimeters. 



There is nothing peculiar about the two 

 carpal bones of the wrist, the ulnare and 

 radiale; all turkeys have them well developed, 

 and they present in the Meleagridae their 

 usual ornithic characters as we find them, 

 for the most part, in other large gallinaceous 

 fowls. 



With respect to the skeleton of tnamis, the 

 bones composing it in the Meleagridae are 

 well shown in Figures 29 and 30 of Plate VI, 



