43 



a tápláló uyílás és i)arázda hiányzott. A nyilas 

 a fehér hollandiai pnlykán (No. 18850) jól 

 fejlett és a sipcsont nagy sima hátlapjainak 

 egyetlen jellegzetes vonása. 



A szárkapocs (liluila) proxiinális végén meg- 

 lehetős zömök, oldalt lapított és a sípcsont 

 íibiilaris hátáiioz közeledve roiiamosau véko- 

 nyodik. A tibularis hát alatt mint vékony, 

 mellső-hátsó irányban 2 — 3 mm széles lapított 

 csontos szalag, lenyúlik a sípcsont alsó har- 

 madának kezdetéig. Szélessége az egyén nagy- 

 ságától függ. A s/.árkapocs sohn nem nő 

 össze a sípcsonttal, a mi más madárcsaládok- 

 nál gyakran megtörténik. Helyzetében a láb 

 egyik externo-laterialis izmának elcsontosodott 

 ina erősíti meg. 



A Äi eleagrida e -genus csUdjének (tarso-mrta- 

 larsus) sok jellegző vonása jól látható jelen 

 dolgozat XIV. táblájának 51 — 53. ábráin. 

 Kézenfekvő dolog, hogy a pulykák tárgyalás 

 alatt álló két gennsának ezen csontjában csak 

 lényegtelen és nem állandó különbségeket 

 fogunk találni. 



Az Agriocharis ocellata sarkantyúja fej- 

 lettebb, hosszabb és élesebb a Meleaijris-éiviú ; 

 hajói emlékezem, a középamerikai faj mind- 

 két ivara visel sarkantyút ; a mexikói határtól 

 északra lakó .vadpulykánál és a Meleaijris- 

 geuusnál általában csak a hím viseli. 



A csüd proximális végén meg van mindkét 

 izületi árok, a köztük emelkedő erős dudorral. 



A csüd szára egyenes, mellső-hátsó irány- 

 ban kissé összenyomott, felső felében longi- 

 tudinális irányban barázda fut végig, a mely 



ridge ". This foraincu is situated lower down 

 in the Ocellated turkey than it is in Meleagris, 

 but is otherwise present in nearly the same 

 locality. Upon examining the tibio-tarsi of 

 nearly forty or fifty wild turkeys, I found but 

 one of these bones in which this foramen 

 and its groove was entirely absent. It is well 

 marked, and is the only character present on 

 the posterior aspect of the big, smooth tibio- 

 tarsal shaft in the skeleton of the White 

 Holland turkey (No. 18856). 



Proximally, the fibula is rather bulky, being 

 compressed from side to side, and rapidly 

 diminishes in caliber as it passes down to 

 the lower point on the fibular ridge of the 

 tibio-tarsus. Below this it is carried a long 

 way down the side of the companion bone 

 of the leg as a thin, antero-posteriorly flat- 

 tened, osseous ribbon, not more than two or 

 three millimeters wide, — a width depending 

 on the size of the individual which furnished 

 the skeleton, — to the upper section of the 

 lower third of the tibio- tarsal shaft, with 

 which latter it never seems to fuse as it does 

 in many birds of other families. It is strength- 

 ened in its position by being closely associ- 

 ated with one (if the ossified tendons of one 

 of the exteruo-lateral muscles of the leg. 



Many of the characters of the tarso-iiicta- 

 tarsus in the Meleagridac are plainly to be 

 seen in Figures 51 to 53 inclusive, on Plate 

 XIV of the present paper; and it is evident 

 that we are confronted once more with un- 

 important and not always constant characters 

 to distinguish this bono of the pelvic limb 

 in the two genera of turkeys here being- 

 considered. 



Ar/riocharis ocellata appears to have the 

 spur or calcar better developed — longer 

 and sharper — than it is in Meleagris ; and if 

 my memory serves me right, this weapon is 

 found in both sexes in the Central American 

 species, and only in the males in the wild 

 turkeys north of the Mexican boundary, or in 

 the genus Meleagris generally. 



The summit of the bone presents the usual 

 two condylar cavities placed laterally, side 

 by side with a well pronounced tubercle stand- 

 ing between them in front. 



Straight and somewhat compressed antero- 

 posteriorly, the shaft is longitudinally grooved 

 in front for its superior half, being deep just 



6* 



