46 



a ponton, a hová a sarkantyú alapja esne. 

 Felülről nézve e csontot, azt látjuk, hogy a 

 sarkantyú — ha meg van, vaí;y ha nincs 

 meg, ennek a podotheca-val fedett csontoso- 

 dási magva — hátrafelé és liefelé nyilik, míg 

 egyidejűleg többé-kevésbbé felfelé is áll. A 

 sarkantyú Agrioeharis niú fejlettebb, mint 

 Melccujris-iVAV' 



A csüd szárain lefutó inak a Melcagridae 

 genusban úgy elül, mint hátul, hosszú vona- 

 lon elcsontoso<lnak ; aira azonban nem talál- 

 tam esetet, hogy ezek az elcsontosodások a 

 csüd szárával is összenőttek volna. 



A puyé-i anyagban sok a vadpulyka-(J/eZe- 

 «^rís-)csüd ; a nagyon rövidek nőstényekéi, 

 a jóval nagyobbak hímekéi ; utóbbiak közül 

 csak kevésen, kb. 8 — 10 példányon van meg 

 a sarkantyú magva. Mintegy 3 példány sub- 

 adult egyéneket képvisel ; ezeknek csüdjéről 

 hiányzik a sima felület; a proximális vég 

 epiphysise mindegyikről letört, egyik sem visel 

 sarkantyút, illetve ennek csontos magvát. 



Említettem már, hogy a csüd j)orczogój'a 

 (cartilage tarsalis) a pulykáknál nagy dara- 

 bon elcsontosodik. 



Miként a kaparó Oallinae- rendben általá- 

 ban, ügy a JA'/ea^}/í/«e-genusban is a ludltix 

 bizonyos fokig magasra nyúlik és a podium 

 izületi képlete normális, a/.az 2, 8, 4, 5 

 ízület az első, második, harmadik és negyedik 

 lábujj számára. Két-három ujj hiányzik ab- 

 ból az Al/ri ocharis ocellata csontvázból, a 

 melyet íiam Campeche-ből (Yucatan) küldött; 

 összehasonlításra azonban a többi is elégsé- 

 ges. Ezek az izek a fehér hollandiai pulykánál 

 egyenként és összesen valamivel erősebbek, 



'- A pulykák csüdjét azéit irtain le bővebben, 

 meit ilyen i-észletek a iiiadáipalaeontologusoliia 

 nagyértékdek ; a hol nem állnak lendelkezésie ily 

 adatok, könnyen támadnak hibák. (V.ij The Auk. Vol. 

 XXX, Xo. 1, Jan. 19i:î, p. 3.5). 



Idézett könyvömben (Osteology of Birds) a Mete- 

 agris galluparo csüdjét ekként jellemzem : „.V osiid 

 hypotarsusa elüliöl nézve pro.xiniális végén x/. inak 

 számára barázdált, középpontja közelében is átfúrja 

 egy hasonló ezélt szolgáló nyilas" (p. 224.) 



the hypotarsus merges into the shaft where the 

 base of the spur would be were one present. 

 Viewing this bone directly from above, it is 

 to be observed that the calcar, when present — 

 either its osseous core or when covered with 

 the podotheca — is directed both backwards 

 and inwards, while at the same time it gently 

 curves more or less upwards. This weapon 

 is much better developed in Agriocharis than 

 it is in Meleagris. '" 



Both anteriorly and posteriorly, the tendons 

 passing down close to the shaft of the tarso- 

 metatarsus very extensively coossify in the 

 Melcagridae ; but 1 have no instances at hand 

 where such ossifications fuse with the shaft 

 of that bone. 



In the Puyé collection there are a great 

 many tarso-metatarsi of wild turkeys (Mele- 

 agris) ; the much shorter ones evidently be- 

 longed to females, while the considerably longer 

 ones came from the skeletons of males. Only 

 a few of the latter support the cores of cal- 

 cars, — about one in eight or nine. There 

 are also some three examples each of these 

 bones that came from skeletons of subadult 

 individuals; these are lacking in a smootli 

 surface ; the epiphysis of the proximal end 

 is lost in every case, and none of them sup- 

 port a spur,— or rather the osseous core of one. 



I have noted elsewhere that the „tarsal 

 cartilages" in the turkey extensively ossify. 



As in the rasorial Gallinac generally, the 

 hallux is, to a degree, elevated in the Mele- 

 agridae, and the joint formula for the podium 

 is normal, — that is, 2, 3, 4, 5 joints, to the 

 first, second, third and fourth toes respectively. 

 Two or three of tliese were missing in the 

 skeleton of Agiiodiaris ocellata sent me by 

 my sou from Campeche, Yucatan ; but those 



'" I have recorded the somewhat elaborate descrip- 

 tion of the turkey's tarso-metatarsus above, for the 

 reason that such detailed descriptions are often valu- 

 able to avian iialaeontologists, and where such infor- 

 mation is not at liand, it may possibly result in 

 making erroneous references. (See The Auk, Vol. XXX, 

 No. 1, Jan. 1913. p. 35.) 



In my Osteology of Birds, cited several times 

 (antea), I referred to the tarso-metatarsus of Melfngris 

 gallopavo in the following words, to wit : „The hypo- 

 tarsus of the tarso metati'.rsus is grooved mesially for 

 the passages of tendons behind, and is also once 

 perforated, near its middle, for the same purpose" 

 (p. 224). 



