47 



relatíve valamivel rövidebbek és felülről le- 

 felé jobban vannak összenyomva, mint a 

 pávaszemes pulykánál s igy a domestikált 

 madár lába erösebb és nagyobb, mint a vadé. 

 Ámbár szorosan véve nem tartozik ezen ostef) 

 logiai értekezés keretei közé, mégis megkí- 

 vánom említeni, mint érdekességet, hogy a 

 vadpulyka szarufedôi, vagyis a karmok és 

 ujjak podüthecalis tokjai majdnem fehérek- 

 Alakjuk szerint szintén erősen boltozatosak, 

 szélesek és tompák, alsó széleik élesek, felül 

 úgy haránt-, mint hosszirányban simák és 

 domborúak. Agriochariaoii b(( más- fekete szí- 

 nüekj kevésbbé hajlottak, szűkebbek és fino- 

 mabb alkotásúak. 



Végkövetkeztetések. 



Nézetem szerint a pávaszenies pulyka külső 

 jellegei azt bizony tják, hogy e madár a telje- 

 sen jellegzetes Melea(/ridae-ij;emisho-Á tartozik, 

 a mely genustol a hazájától északra honos 

 vadpulykák, vagyis a Meleaffris-gemis pnlyk:ii, 

 könnyen megkülönböztethetők. 



IIa azonban az ^Ac/riocharis csontvázát a 

 Mdeayris gallopavo csontvázával hasonlítjuk 

 össze, akkor a két genust egymástól elkülö- 

 nítő generikus jellegek felismerése már más- 

 ként áll. A mint fenti dolgozatomban már 

 említettem, az A(/riorharis csontváza, csontról 

 csontra és jellegről jellegre nagyon megegye- 

 zik a Meleagris vázrendszerével. Az utóbbi 

 genus öreg hím példányának csontváza ter- 

 mészetesen sokkal nagyobb, jellegeik azonban 

 azonosak maradnak. Röviden, ha az Agrio- 

 charis osteologiai bélyegeit a csőrtől a láb- 

 ujjízekig összehasonlítjuk a Melengris bélye- 

 geivel, úgy ezek csak speczifikus jelentőségűek; 

 ezt a nézetet támogatja a jelen dolgozat meg- 

 írására szolgált anyag. A nőstény pávaszemes 

 pulyka csontos sarkantyúmagvának kérdése 



remaining are ample for the purposes of 

 comparison. These joints in the White Holland 

 turkey, as compared with the corresponding 

 ones in the foot of the Ocellated species, are, 

 individually and collectively more compressed 

 from above, downwards, thus making a stronger 

 and bigger foot in the domesticated bird than in 

 the wild one. Although not strictly within the 

 limits of an osteological paper to consider, 

 it may, as a matter of interest, be noted here 

 in passing that the Iiorny coverings, or the 

 podothecal sheeths to the claw or ungual 

 joints in the White Holland turkey are nearly 

 ivhite. They are likewise much arched, broad 

 and blunt, having sharp, raised margins below; 

 smooth and convex, both transversely and 

 longitudinally, above. In Agriocharis they are 

 a brownish black in color, less curved, narrower, 

 and of amore delicate construction throughout. 



Conclusions. 



While in my opinion the external characters 

 presented on the part of the Ocellated turkey 

 {Agriocharis ocellata) point, without any doubt, 

 to the fact that it belongs to a perfectly 

 distinct genus of the Meleagridae, a genus 

 from which the wild turkeys, inhabiting the 

 ranges north of its own — that is, those of 

 the genus Meleagris — are easily to be 

 distinguished. 



When, however, we come to compare the 

 skeleton of Agriocharis witli tlie skeleton of 

 Meleagris gallopavo, the finding of generic 

 characters separating these two genera is a 

 very diflerent matter. As has been siiowu in 

 this contribution, the skeleton of Agriocharis 

 is, bone for bone, character for character, in 

 close agreement with what is presented on the 

 part of the osteology of Meleagris. Of course, 

 in an old male of the latter genus the skeleton 

 would be much larger; but then the characters 

 in it would remain the same. In short, from 

 beak to toe-joints, when we come to compare 

 the osteological characters presented on the 

 part of Agrioch'iris with those of Meleagris, 

 they are of but specific rank, and this opinion 

 is abundantly supported by the material upon 

 which this paper is based. The question of an 

 osseous core for the calcar in the female 

 Ocellated turkey is, in a way, associated with 



