54 



Rendkívül becses adatokat szolgáltattak a 

 mellső végtag fejlődéstani és morfológiai is- 

 meretéhez Zehntneb (1890), Pabkek W. K. 

 (1891), Buri (1900), Hillki, (1905) és Sieol- 

 BAÜER (1911). 



A mellső végtag embriologiai és morfoló- 

 giai irodalmának tanulniánjozása közben fel- 

 tűnt nekem, hogy a felkarcsont (humerus) 

 kivételével, a madárszárny többi csontjai, 

 főleg azonban a rendkívül tipikus szárny- 

 középcsont — OS metacarpi — morfológiailag 

 alig vétettek figyelembe, coniparativ osteo- 

 logiai vizsgálatnak pedig egyáltalában nem 

 vettettek alája. 



Ez a körülmény indított arra, hogy a m. 

 kir. ornithologiai központ összehasonlító ma- 

 dárcsoutgyüjteményében meglévő szárnykö- 

 zépcsontokat morfológiailag fauulmányozzam. 



A gyűjteményből hiányzó fajok, családok és 

 rendek metacarpusát — tanulmányom lehető 

 teljessége érdekében — az egyes szerzők 

 adatai alapján jellemeztem. 



A szárnyközépcsont — metacarpus — és 

 csüd — tarsometatarsus — a madarak váz- 

 rendszerének legtipikusabb csontjai a mell- 

 csont — sternum — mellett. Mindkét csont 

 igen komplikált alkotású, a mennyiben nem 

 egységes tagjai a vázrendszernek, hanem sok 

 apróbb csontból forradnak össze. 



A szárny középcsontot — os metacarpi — 

 kifejlett állapotában morfológiailag csak úgy 

 érthetjük meg, ha figyelembe veszszük fejlő- 

 déstani alakulását. 



A mellső végtag — a halak kivételével — 

 az összes gerinczeseknél négy tájra különül 

 el: 1. felkar (humerus), 2. alkar (ulna, radius), 

 3. kéztő (carpus), 4. kéz (manus). A kéz maga 

 két részből áll: a kéztőcsontokból (metacar- 

 palia) és ujjakból (digiti). 



A kéztő alaptypusa Wiedersheim szerint a 

 következő : egy-két os centrale körül he- 

 lyezkednek el a kéztő csontjai két sorban; 

 a proximalis sor három, a distalis négy-hat 

 csontocskából áll. Proximalis elemek a ra- 



Äusserst wertvolle Angaben über die Ent- 

 wicklung und Morphologie der vorderen 

 Extremität verdanken wir den Embryologen 

 Zehntnek (1890), W. K. Parkeb (1891), Buri 

 (1900), HiLLEL (1905) und Sieolbauer (1911). 



Merkwürdigerweise wurden die Knochen 

 der vorderen Extremität — ausgenommen den 

 Oberarniknochen — morphologisch kaum stu- 

 diert. Beide Knochen des Unterarms — Ulna 

 und Radius — und der typisch ausgebildete 

 Miltelhandknochen — Metacarpus — wurden, 

 meines Wissens, bisher keiner komparativ- 

 osteologischen Untersuchung unterworfen. 



Aus diesem Grunde studierte ich die mor- 

 phologischen Verhältnisse des Mittelhand- 

 knochens aller Vögel, welche in der noch 

 ziemlich jungen komparativen vogelosteolo- 

 gischen Sammlung der Königlich Ungarischen 

 Ornithologischen Zentrale mir zur Verfügung 

 standen. 



Wo es aber notwendig war, benützte ich 

 auch einzelne Ordnungen, Familien, Genera 

 und Arten behandelnde osteologische Mono- 

 graphien, besonders derjenigen Ordnungen etc., 

 welche ich nicht zur Hand hatte. 



Der Mittelhandknochen (Os metacarpi), der 

 Lauf (Os tarsometatarsi) und das Brustbein 

 (Os sterni) sind die typischesten Knochen 

 des Vogelskelettes. 



Beide erstgenannte - Mittelhaudknochen 

 und Lauf — sind kompliziert aufgebaut, da 

 sie keine einheitlichen Teile des Skelettes 

 sind, sondern aus mehreren kleinen Knöchel- 

 chen zusammengesetzt werden. 



Das Os metacarpi kann man im erwach- 

 senen Vogel morphologisch nur so verstehen, 

 wenn man seine embryologische Entwicklung 

 in Betracht zieht. 



Die vordere Extremität besteht — ausge- 

 nommen die Fische — bei allen Wirbeltieren 

 aus folgenden 4 Hauptabschnitten : Oberarm 

 (Humerus). Unterarm oder Vorderarm (Ulna -\- 

 Radius), Handwurzel (Carpus) und Hand 

 (Manus). Die Hand selbst zerfällt in 2 Ab- 

 schnitte : Metacarpalia und Phalangen. 



Der Grundtypus der Handwurzel (Carpus) 

 entsteht nach Wiedersheim folgenderweise : 

 „Um ein Os centrale, das auch doppelt vor- 

 handen sein kann, liegt ein Kranz von wei- 

 teren Stücki^ii, unter welchen man drei proxi- 



