86 



soliitréeu) jellegű, szépen iiiegmuiil<;ilt biiljér- 

 levélhegyek. 



A szakállas saskesdyii fossilisai! kizárólag 

 pleistocaenkorú lerakodásokból ismeretes Fran- 

 cziaország két Ijarlangjából, a donlognei La- 

 conibe és a tarn-ct-garoiuiei Hruiiiquel bar- 

 langokból.' Mindkét lelőhely csontmaradványai 

 közölve vannak Mu.ne-Edwards nagy műve 

 atlaszának 188. tábláján, de annyira töredé- 

 kesek, hogy indokoltnak találom a Szeleta- 

 barlangban talált teljesen sértetlen csüd fény- 

 képét közölni. (3. kép.) 



A csüd teljes hossza !)5 mm, proximalis 

 végének átmérője 25 mm, distalis végének 

 átmérője 24 mm (a belső és külső trochlea 

 szélein mérve). 



A fossilis csüd minden osteologiai részle- 

 tében annyira megegyezik a recens csonttal, 

 hogy minden Ijővebb részletezés felesleges. 



Ha figyelembe vesszük, hogy a szakállas 

 saskeselyű, faunisztikai ismereteink mai állása 

 szerint, hazánk területén kizárólag Erdélyre 

 szorítkozik, mindenesetre feltűnő a fossilis 

 csüdnek a Szeleta-barlangban való előfor- 

 dnlása. Mindennemű hipothézist megnehezít 

 a csont izolált előfordulása; eddig ez a nagy 

 Szeleta-barlang egyetlen madárcsontja. Min- 

 denesetre valószínű, hogy a szakállas sas- 

 keselyű régente, talán még a történeti idők 

 elején is, északibb vidékeken is fészkelt és 

 élt s onnan csak a kultúra terjedése szorította 

 a keleti hegyvidék sziklás bérczei közé. 



Ugyancsak a borsodi Bükk hegység hámori 

 Puskaporos kőfiilkéjéből került ujabban elő 

 egy hatalmas metacarpus és egy ulna két 

 töredéke. A hámori Puskaporos madárfaunáját 

 Capek Vaclav meghatározásai nyomán Dr. 

 Kormos Tivadar közölte." Az ott leirt fauna 

 az u. n. rágcsáló rétegből került elő. Az 

 azóta tovább folytatott ásatás a rágcsáló 

 réteg alatti sárga agyagból hozta napvilágra 

 az említett csontokat, a melyeket a rétisas 



Schichte hat einen Character vom Hoch- 

 solutréen und besteht aus schön bearbeiteten 

 Lorbeerspitzen. 



Fossile Funde des Bartgeiers sind nur 

 aus den diluvialen Ablagerungen zweier fran- 

 zösischen Höhlen bekannt, u. zw. aus der 

 Höhle Lacombe (Üordognei und aus der 

 Höhle Bniniquel (Tarn-et-6aronne.) Die Reste 

 beider P^undorte wurden von A. Mu-nk-Edwarks 

 mitgeteilt ' ; sie sind aber so sehr verletzt, 

 dass ich es begründet finde, die Photographie 

 des unverletzten Szeletaer Knochens hier 

 mitzuteilen. (Abbild. 3.) 



Die Länge des Knochens beträgt 95 mm. 

 sein Durchmesser am proximalem Ende 25 

 mm, am distalen (an den Rändern der inne- 

 ren und äusseren Trochlea) 24 mm. 



Die osteologische Charactere des fossilen 

 Knochen stimmen mit denen des rezenten 

 so sehr überein, dass jede weitere Detailie- 

 rung überflüssig ist. 



Wenn man bedenkt, dass der Bartgeier — 

 nach unseren jetzigen faunistischen Kennt- 

 nissen — in Ungarn nur in Erdély, also im 

 Osten lebt, so ist sein Vorkommen in der 

 Szeleta-Höhle unbedingt auffallend. Das iso- 

 lierte Vorkommen des Knochens erschwert 

 jede Hypothese. Es scheint für wahrschein- 

 lich, dass der Bartgeier in der N'ergangen- 

 heit, vielleicht auch noch am Anfange der 

 historischen Zeiten auf nördlicheren Gebieten 

 nistete und erst später, infolge der Ver- 

 breitung der Kultur in das Felsengebiet der 

 östlichen Erhebung gedrängt wurde. 



Aus der Felsnische Puskaporos, welche 

 ebenfalls in dem Borsoder Bükk-Gebirge liegt, 

 wurden neuerdings ein mächtiger Vogelmeta- 

 carpus und zwei Bruchstücke einer Ulna 

 herausgegraben. Die fossile Vogelfauua dieser 

 Felsnische wurde von V. Capkk bestimmt und 

 von Dl:. Th. Kuümus mitgeteilt.^ Die an dieser 

 Stelle beschriebene Fauna stammt aus der 

 sogenannten Nagetier-Schichte. Die neuerdings 

 weitergeführten (Grabungen brachten die er- 

 wähnten Knochen aus dem unter der Nage- 



' A. Mii.ne-Edwards: Recherches anatomiqups et 

 paléontologiques etc. Paris, 1869 — 1871. Tom. II. p 4:12. 

 — Paul Paris: Oiseaiui fossiles ile France, Revue 

 Française d'Ornitholo«:ie. Année 4. p. 288, 



- Dr. Kormos Tivadar; A liámori Puskaporos 

 pleistocaen faunája. A M. K. Földtani Intézet Év 

 könyve XIX. p. 11-t— 141. 



' A. Milne-Edwards : Recherches anatouiiques et 

 paléontologiques etc. Paris, 1869— 1871. Tom. II. p. 472. 

 — Paul Paris: Oiseaux fossües de France, Revue 

 Fran(;aise d'iJrnithologie. Année 4. p. 288. 



- Db. Kormos Th. A námori Puskaporos pleistocaen 

 faunája. A m. k. Földtani Intézet évkönjTe XIX. 

 1911. p. 114—141. 



