88 



— Huiiai'lus athiciìla L. 

 iiyainak liatároztani meg. 



csoiitmaradvú- 



A csak kevéssé hiányos jobboldali nieta- 

 carpiis, a mely ugyan ketté volt törve, de 

 pontosan össze volt illeszthető, teljes hossza 

 a proximalis c 2 + 3-tól a tuberculum radiale 

 végéig mérve 119'5 mm, ugyanonnan a tuber- 

 culum ulnare végéig mérve 128"ô mm. Proxi- 

 malis részei, továbbá a Mc. III ág egész 

 hosszában sértetlen, jól láthatók rajta a sul- 

 cus tendinis musculi extensoris digitoruni 

 communis és sulcus tendinis musculi exten- 

 soris indicis propra, úgyszintén a gyenge 

 dudort formáló tuberositas muscularis. Csupán 

 a Mc. IV van kitörve. (1. kép.) 



A két töredékes részből álló baloldali 

 ulna proximalis (az olecranon-t tartó) vége 

 iiiányziU, de megvan a distalis vég az ép 

 capitulum ulnae-val és megvan az ulna szá- 

 rának (corpus ulnae) körülbelül középső része. 

 (2. kép.) A rétisasnak e fossilis csontmarad- 

 ványai mindenesetre jól kifejlett, öreg és 

 valószinüleg liiin példánytól erednek. 



A mi a rétisas ezelőtti fossilis előfordulását 

 illeti, LvnEKKEu' szerint ismeretes Gibraliar 

 pleistocaenkorú barlangi lerakodásaiból. 



Haliaé'tus pelagicus (PAi,LAs)-t ir le ugyan- 

 csak Lyuekker,' Walthamstow (Essex) „super- 

 ficial cleposit"-jábi)l, Haliaëfus jnscator-t pedig 

 Milne-Edwakds- Saiisan középső miocénjéből 

 és végül Haliaëtus leucocephalus-ì Shufeldt''' 

 az oregoni pleistocaenből. 



' K. Lydekker: C'atiilogue of Kossil Birds in tlic 

 British Museum. London 1.S91. p. 23. 



^ Milne-Edwards Kecherclies anatomiques et pa- 

 léontologiqiie.s pour servir à l'histoire des Oiseaux 

 fossiles de France. Paris 18B7— 1H71. Todi. H. 464- 



■' U. W. Shdfeldt: New and e.xtinct Birds and 

 otlier Species from the Pleistiii-enc of (jregon. Science 

 1913. p. 306-307. 



tier-Sciiichte liegenden gelben 'l'on zum Vor- 

 schein und diese wurden von mir als Keste 

 des gemeinen Seeadlers — Haliaëtus albi- 

 cilla L. — bestimmt. 



Die Länge des nur wenig verletzten, in 

 der Mitte gebrochenen, aber gut zusanimen- 

 fügbaren rechten Metacarpus beträgt vom 

 proximalen c2-(-3 bis zum Tuberculum 

 radiale 119 5 nun, bis zum Tuberculum ulnare 

 1235 mm. Seine proximale Teile, weiterhin 

 der ganze Kadial-Ast (.Mc. III) ist unverletzt, 

 der Sulcus tendinis musculi extensoris digi- 

 toruni communis und Sulcus tendinis mus- 

 culi extensoris indicis proprii und die als 

 kleine Erhebung vorhandene Tuberositas mus- 

 cularis sind gut sichtbar Nur der Ulnar-Ast 

 (Mc. IV) ist abgebrochen. (Abbild. 1.) 



Die zwei Bruchstücke der linken Ulna 

 repräsentieren das distale Ende mit dem Capi- 

 tulum Ulnae und beiläufig die Mitte des Schaftes 

 (Corpus ulnae), ihr proximales Ende (mit dem 

 Olecranon) fehlt. (Abbild. 2.) Die vorhandenen 

 Reste des gemeinen Seeadlers stammen von 

 einem gut entwickelten, alten und walir- 

 sclieiulich männlichen Individuum. 



Ein fossiler gemeiner Seeadler wurde schon 

 von Lyiii:kki:h ' aus den diluvialen Höhlen- 

 ablagerungen von Gibraltar beschrieben. 



Sonstige Haliaëtiis-Ueste sind bekannt : 

 Haliaëtus ììclagicns (Pallas) aus dem „Super- 

 ficial deposit" von Walthamstow, Essex 

 (LviiEKKui! 'i, Haliaëtus piscalur aus dem 

 Miocaen von Sansan (MuìNe-Edwakds ') und 

 Haliaëtus leuroceplialns aus dem Pleistocaen 

 von Oregon (Shufeldt ^). 



' K Lydekkbr : Catalogue of Fossil P)ird-j in the 

 British Museum. London 189L p. 23. 



- A. MilnkEdwards : Recherches anatoinic|iies et 

 paleontologiques pour servir à Ihistorie des Oiseaux 

 fossiles de France. Paris 1867—1871. Tom 11. p. 464. 



' Dr. R. W. Shüfki.dt ; New and extinct Birds 

 and other Species from the Pleistocene of Oregon. 

 Science 1913. p 306—307. 



